Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-28 00:00:00

Ухвалою Бродівського районного суду Львівської області від 21 серпня 2024 року цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на дитину, що продовжує навчання, направлено за підсудністю до Комунарського районного суду м. Запоріжжя. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] , [INFO] , є студенткою І-го курсу юридичного факультету Запорізького національного університету. Навчання триватиме до 30 червня 2027 року. Після розірвання шлюбу батьків і досягнення повноліття, вона проживає разом з батьком та перебуває на повному його утриманні. Мама фінансово не допомагає. Вона проживає окремо, так як після розірвання шлюбу з батьком вийшла заміж вдруге. Особистого доходу [PERSON] не має, так як навчається на денній/контрактній формі навчання і не отримує стипендії. У зв?язку з цим потребує матеріальної підтримки. На сьогоднішній день, всі витрати по проживанню та навчанню їй допомагає нести батько. У зв?язку з тим, що [PERSON] навчається на платній формі, він оплачує її навчання. На момент подачі цього позову [PERSON] не має достовірних відомостей про розмір доходу матері і отримати таку інформацію не має можливості, так як вони практично не спілкуються. Звернення [PERSON] до суду з даним позовом обумовлено відсутністю добровільної домовленості між батьками щодо участі другого з батьків в її утриманні як дитини, що продовжує навчатись. [PERSON] зверталася до матері особисто, з проханням надсилати їй кожного місця 3 тисячі гривень, але відповіді, ні грошей не отримала. Слід зазначити, що істотних обставин, які могли б унеможливити виконання відповідачем своїх батьківських обов?язків немає. З наявної у [PERSON] інформації мама працевлаштована та має постійний дохід. Тому, [PERSON] вважає, що вона має можливість і може сплачувати їй аліменти та у повній мірі виконувати покладені на неї законодавством зобов?язання на утримання [PERSON] на час навчання. Ухвалою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 17 вересня 2024 року прийнято позовну заяву до свого провадження та відкрито провадження. Одночасно вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників процесу. 04 жовтня 2024 року від представника відповідача - адвоката Матерборчук Ю.В. через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву. В якому зазначено, що у своєму позові позивачка просить стягнути з відповідачки аліменти на її утримання як такої, що продовжує навчання, у твердій грошовій сумі в розмірі 3 000 грн щомісяця, починаючи стягувати від дня пред`явлення заяви до суду і до закінчення навчання, а саме до 30.06.2027 р. Ознайомившись з позовною заявою відповідачка частково погоджується з її вимогами в сумі 1000 грн, в решті заперечує виходячи з наступного. Відповідачка вважає заявлену суму в розмірі 3000 грн на даний час зависокою враховуючи її матеріальне становище, відсутність постійної роботи та заробітку. Окрім того, відповідачка є біженкою від війни в Україні до Литовської Республіці, де наразі проживає. Литовською Республікою надано дозвіл на проживання в країні до березня 2025 року, при цьому жодних систематичних матеріальних допомог чи пособій біженцям не виплачується, окрім виплат на дітей до 18 років. Відтак, відповідачка місця роботи в Україні не має починаючи з травня 2022 року, жодних виплат ані в Україні, ані від Литовської Республіки не отримує, постійної стабільної роботи в Литовській Республіці також не має, іноді трапляються разові підробітки, яких ледь вистачає на задоволення основних потреб. При цьому, [PERSON] фінансово допомагає своїй матері, якій 85 років та яка проживає в Україні в с.Тепле Полтавської області і є інвалідом. Окрім того, [PERSON] стверджує, що [PERSON] у позові виклала неправдиву інформацію, яка не відповідає дійсності та прикро засмучує відповідачку. Після розірвання шлюбу з [PERSON] відповідачка дійсно вийшла заміж за іншого чоловіка - [PERSON] , внаслідок чого донька зростала в атмосфері повноцінної люблячої сім`ї, за власним бажанням називала вітчима «татом», мала з ним добрі відносини як між батьком і донькою. В травні 2022 року через початок повномасштабного військового вторгнення рф на територію України відповідачка разом з донькою [PERSON] виїхали до Литовської Республіки, що не заперечується позивачкою. [PERSON] продовжувала навчатись онлайн в Запорізькому педагогічному коледжі, а в 2023 році закінчивши ІІ курс коледжу вирішила вступити до Запорізького національного університету. [PERSON] здійснювала оплати за навчання [PERSON] до досягнення нею повноліття та утримувала її поки донька не забажала повернутись до України в березні 2024 року після того як їй виповнилось 18 років. Виїхала [PERSON] з Литви до України 04.03.2024 р. без попередження, чим завдала надзвичайного стресу відповідачці. Вже після прибуття до України донька вийшла на зв`язок та повідомила що на кордоні її зустрів батько [PERSON] . Слід відмітити, що проживаючи в Україні по травень 2022 року відповідачка працювала, а також отримувала аліменти від батька дитини, в Литовській Республіці з вересня 2022 року до повноліття доньки отримувала виплати на дитину в розмірі 86 євро на місяць, відтак мала можливість оплачувати навчання та утримувати її. Наразі [PERSON] також має намір допомагати доньці в міру своїх матеріальних можливостей. Однак, враховуючи своє матеріальне положення на даний час не має можливості допомагати в розмірі про який просить позивачка. До того ж [PERSON] має матеріально допомагати своїй 85-річній матері, яка проживає на Україні. Додатково зауважує, що за останній час нічого нерухомого, коштовного або цінного не придбавала. Також відповідачка зазначає, що прагне спілкуватись і всіляко допомагати доньці, проте [PERSON] не налаштована на спілкування, не виходить на зв`язок та фактично цікавиться тільки грошима. Окрім того, не виходить на зв`язок і батько доньки. До речі, з позовної заяви незрозуміло яким розміром коштів допомагає доньці її батько, адже жодних доказів щодо цього не долучено. В квитанціях про оплату навчання у 2024 році, на які посилається позивачка, платником є сама [PERSON] . Також, в матеріалах позову міститься розрахунок ціни позову в сумі 18000 грн. (хоча відповідної позовної вимоги в позові не заявлено) та вказано, що дана сума розрахована за останні 6 місяців перед датою звернення до суду. З цим також погодитись неможливо, адже [PERSON] звернулась до суду 17.05.2024 р., а перебувала на утриманні своєї матері та проживала разом з нею до березня 2024 року (до моменту повернення в Україну). Тобто, фактично з часу як позивачка перестала перебувати на утриманні матері та повернулась в Україну до моменту звернення з позовом пройшло лише 2 повних місяці. Враховуючи все вищевикладене та відсутність матеріальної можливості сплачувати аліменти в розмірі 3000 грн. відповідачка погоджується зі сплатою аліментів в розмірі 1000 грн. на місяць. 16 жовтня 2024 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив. В якому зазначено, що по-перше, [PERSON] не вважає суму в розмірі 3000 грн зависокою для [PERSON] , тому що коли вона перебувала в Литовській Республіці з травня 2022 року по лютий 2024 року, [PERSON] їй особисто говорила, що заробляє приблизно від 800 до 1000 євро щомісяця, залежно від частоти замовлень на її послуги швачки. За навчання [PERSON] мати сплатила лише два рази зі своїх грошей, в інші рази вона платила з грошей [PERSON] , які вона заробляла на підробітку, тому що на той час була неповнолітня і не могла самостійно від свого імені сплачувати за навчання. По-друге, [PERSON] ставить під сумнів те, що [PERSON] заробляє собі на життя лише разовими підробітками, тому що тільки у 2024 році вона приїздила до своєї матері в Україну близько чотирьох разів, а отже гроші в неї точно є. По-третє, [PERSON] підтверджує те, що все своє життя вона проживала з [PERSON] і була на її утриманні, вона отримувала від батька аліменти щомісячно, але ніколи не бачила їх у вічі та не знала, на що вони йдуть. По-четверте, [PERSON] заперечує те, що в неї були люблячі стосунки з [PERSON] .. Тому, вимогу про стягнення аліментів у розмірі 3000 гривень вважає обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення. 29 жовтня 2024 року від представника відповідача - адвоката Матерборчук Ю.В. через систему «Електронний суд» надійшли письмові заперечення. Щодо розміру доходів відповідачки. У відзиві на позов було вказано про відсутність у відповідачки постійного систематичного заробітку. [PERSON] має в Литовській Республіці статус біженки, жодних виплат не отримує, працює виключно у вигляді періодичного підробітку за для чого стало в нагоді її вміння шити. Як було вказано у відзиві вказані підробітки дозволяють їй задовольнити лише основні потреби для власного проживання, харчування та допомоги своїй 85-річній матері, так як відповідачка являється єдиною особою хто їй допомагає. Єдине з чим погоджується відповідачка, то це з тим, що вона періодично приїздить до своєї матері на Україну, яка через поважний вік є непрацездатною та потребує матеріальної допомоги з її боку. Тут [PERSON] звертає увагу, що матеріально допомагає своїй матері, а не забирає в неї пенсію як вигадано позивачкою. Окрім того, приїжджаючи приділяє їй увагу та допомагає по господарству. В свою чергу, [PERSON] з рідною бабусею спілкується досить нечасто і тільки в телефонному режимі. У відповіді на відзив [PERSON] зазначила, що мала певні підробітки та давала кошти матері на часткову оплату свого навчання в університеті. При цьому, навчання позивачки як тоді (на І курсі) проходило в дистанційному форматі, так і зараз (на ІІ курсі) залишається в дистанційному форматі. Тобто, умови навчання позивачки не змінились. Отже, [PERSON] має можливість і на даний час підробляти та забезпечувати свої потреби. Відтак не виключається факт того, що на даний час позивачка також працює і достеменно не відомо які доходи та яке матеріальне становище має. В будь-якому випадку [PERSON] є повнолітньою особою, яка має всі можливості для самостійного заробітку. Окрім того, у відповіді на відзив позивачка неодноразово наголошує на тому, що є дорослою і не потребує жодного спілкування та відносин зі своєю матір`ю. Разом з тим, це фактично підтверджує висновки щодо того, що у відносинах з матір`ю позивачку цікавлять тільки гроші. На даний час, враховуючи матеріальне становище відповідачки в умовах біженства та відсутності у неї постійного заробітку, а також враховуючи наявність у [PERSON] непрацездатної матері, яка за станом здоров`я є інвалідом та потребує допомоги, відповідачка не має іншої можливості як допомагати [PERSON] в розмірі не більше 1000 грн. на місяць. Що будучи біженцями від війни в Литовській Республіці [PERSON] мала можливість безкоштовно навчатись у будь-якому університеті Литви та отримувати стипендію. Даною можливістю позивачка скористатись не захотіла, а вступити на бюджетну форму в український ВНЗ не змогла. При цьому, щодо вступу на контрактну форму навчання до Запорізького національного університету [PERSON] з відповідачкою не радилась та навіть не поцікавилась у матері про фінансову можливість допомагати їй в оплаті навчання на контрактній основі. Однак, враховуючи положення чинного законодавства [PERSON] погоджується частково з позовними вимогами щодо матеріального утримання доньки, яка продовжує навчання, виходячи зі своїх фінансових можливостей, відповідно до яких може сплачувати аліменти у розмірі не більше 1000 грн. щомісяця, в решті заперечує. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та доводи зазначені в ньому та відповіді на відзив. Просить їх задовольнити в повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Матерборчук Ю.В. зазначила, що відповідач визнає позовні вимоги частково, а саме в розмірі 1 000 гривень. Підтримала заперечення та доводи зазначені у відзиві на позовну заяву та запереченнях. Вислухавши думку та пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої є батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини, виданого Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, Україна, актовий запис № 220. Як слідує з витягу з реєстру територіальної громади № 202/000672182 від 26 січня 2023 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки від 18 березня 2024 року № 1310-7001981703 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] фактично мешкає за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] досягнула повноліття, що стверджується карткою ID № [NUMBER] . Судом встановлено, що [PERSON] навчається в Запорізькому національному університеті на 1 курсі за спеціальністю Право/Право, юридичний факультет, на денній формі (контракт). Термін навчання: 01 вересня 2023 року по 30 червня 2027 року. Загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить - 63 180 гривень. Один курс - 21 060 гривень., що підтверджується договором № 10/24-ЗЗ від 29 липня 2024 року про навчання між Запорізьким національним університетом та фізичною особою від 29 липня 2024 року та довідкою № ЮФ.2024.39 від 08 травня 2024 року. З дослідженої судом довідки ОК-7 [PERSON] останні надходження від суми фактичного заробітку/доходу були у травні 2022 року. Також з досліджених платіжних інструкцій вбачається, що [PERSON] сплачувала на розрахунковий рахунок Запорізького національного університету вартість навчання [PERSON] , а саме: 29 лютого 2024 року у розмірі 2 632,50 гривень, 03 вересня 2023 року у розмірі 2632,50 грн., 30 жовтня 2023 року у розмірі 2 632,50 гривень, 26 листопада 2023 року у розмірі 2 632,50 гривень, 11 грудня 2023 року у розмірі 2 632,50 гривень. Також з досліджених платіжних інструкцій вбачається, що [PERSON] сплачувала на розрахунковий рахунок Запорізького національного університету вартість свого навчання, а саме: 13 травня 2024 року. Також з досліджених платіжних інструкцій вбачається, що [PERSON] сплачував на розрахунковий рахунок Запорізького національного університету вартість навчання [PERSON] , а саме: 01 травня 2024 року у розмірі 2 632,50 гривень, 01 квітня 2024 року у розмірі 2633 грн.. Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Стягнення аліментів на утримання повнолітніх дочки, сина, що продовжують навчання, є одним із способів захисту їх інтересів, забезпечення одержання ними коштів, необхідних для життєдіяльності, оскільки на період навчання вони не мають самостійного заробітку та потребують матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 зроблено висновок щодо застосування статті 199 СК України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд, зокрема, враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дочки, сина суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати. Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року, справа № 199/9339/16-ц, провадження № 61-32330св18. У випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України (додаткові витрати на дитину) не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу (утримання дитини, яка продовжує навчання). Такі висновки щодо застосування статті 185 СК України висловлені в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року № 6-1296цс15, у постановах Верховного Суду від 29 січня 2018 року у справі № 622/373/16-ц, провадження № 61-1717 св 18, від 25 лютого 2020 року у справі № 521/4397/17, провадження № 61-39201св18. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач є повнолітньою дитиною, навчається на денній формі навчання, а відтак факт потреби останньої у матеріальній допомозі є безумовним. Необхідність отримання належної освіти позбавляє її можливості працевлаштуватися та заробляти кошти на власне утримання. Саме по собі перебування на денній формі навчання свідчить про неможливість її працевлаштування впродовж часу навчання. Навчання в учбовому закладі потребує витрат на отримання освітніх послуг у частині, яка не фінансується бюджетом, проїзд до місця навчання, на проживання, одяг, харчування та придбання канцелярських предметів. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Також при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи докази, надані відповідачем на обґрунтування своїх заперечень щодо стягнення аліментів, заявлених позивачем, суд констатує наступне. Відповідач. не досягла пенсійного віку, має мінливий дохід. Наявність на утриманні матері похилого віку у відповідача та здійснення нею витрат на її утриманні, не знайшли своє підтвердження, оскільки не було надано доказів на підтвердження зазначеного. Таким чином, суд приходить до переконання, що оскільки відповідач є працездатною, платоспроможною і може та повинна надавати матеріальну допомогу на утримання своєї повнолітньої доньки, яка продовжує на теперішній час навчання, і у зв`язку з цим вона потребує матеріальної допомоги. Визначаючи розмір суми, яка підлягає щомісячному стягненню, зважаючи на батьківський обов`язок відповідача по утриманню дитини, яка продовжує навчання та її потребу в отриманні матеріальної допомоги, враховуючи інтереси останньої, можливість відповідача надавати таку допомогу, матеріальне становище відповідача, виходячи із принципів розумності і справедливості, суд дійшов до висновку, що для задоволення позовних вимог про стягнення аліментів наявні правові підстави, передбачені законом, а тому вказана позовна вимога підлягає частковому задоволенню. Відповідно до частини першої статті 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. В зв`язку з цим суд вважає можливим призначити аліменти у розмірі 1500 гривень, щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду та до закінчення позивачем навчання чи до досягнення нею 23 років в залежності від того яка подія настане раніше. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Оскільки з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач при зверненні до суду була звільнена від сплати судового збору, судовий збір на користь держави підлягає стягненню з відповідача у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial