Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-15 00:00:00

У провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Управління Державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Омарова Віолетта Султанівна, про витребування нерухомості із чужого незаконного володіння. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.04.2024 року позовну заяву [PERSON] - задоволено. 27.05.2024 року представник [PERSON] - адвокат Завальнюк Д.Ю. через систему «Електронний суд» надав заяву про перегляд заочного рішення. Ухвалою суду від 04.06.2024 року заяву представника [PERSON] - адвоката Завальнюка Дмитра Юрійовича про перегляд заочного рішення суду - задоволено. Поновлено [PERSON] строк на звернення із заявою про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.04.2024 року. Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.04.2024 року по зазначеній справі - скасовано і призначено справу до судового розгляду в загальному позовному провадженні з призначенням підготовчого засідання на 09.07.2024 року. У зв`язку з відсутністю електропостачання у приміщені Приморського районного суду м. Одеси, розгляд справи, призначений на 09.07.2024 року відкладено на 22.07.2024 року. У підготовчому засіданні 22.07.2024 року була присутня представник [PERSON] -адвокат Дроздова А.С., позов підтримала, вважала за можливе закрити підготовче засідання по справі та призначити її до розгляду по суті, зазначивши, що усі докази по справі надані. [PERSON] , представник відповідачки - адвокат Завальнюк Д.Ю. та треті особи у підготовче засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Заяв, клопотань щодо розгляду справи за їх відсутністю суду не було надано. Ухвалою суду від 22.07.2024 року по справі закрито підготовче засідання та справу призначено до розгляду по суті на 08.10.2024 року. До суду 02.10.2024 року від представника [PERSON] -адвокат Завальнюка Д.Ю. надійшли додаткові пояснення у справі. У судове засідання 08.10.2024 року з`явилися представник [PERSON] -адвокат Дроздова А.С., представник [PERSON] - адвокат Завальнюк Д.Ю., треті особи у судове засідання не з`явилися, були повідомлені належним чином. Представник [PERSON] -адвокат Дроздова А.С. пояснила, що позивачка успадкувала зазначене нерухоме майно, вона зверталась до нотаріальної контори та подавала заяву для продовження строку на прийняття спадщини. Інших спадкоємців не має. Спадкове майно вибуло шахрайським способом з володіння спадкоємця. Представник [PERSON] - адвокат Завальнюк Д.Ю. зазначив, що в матеріалах справи наявна відмова нотаріуса у видачі позивачці свідоцтва про справо на спадщину у зв`язку з недоведеністю родинних відносин зі спадкодавцем. Так, було продовжено їй строк на прийняття спадщини, між тим спадкова справа не містить подальших звернень позивачки до нотаріуса з метою прийняття спадщини протягом 3-х місяців після набрання законної сили рішення суду від 09.12.2021року. Таким чином вважає, що спадщина позивачкою не прийнята, а тому відповідачка є добросовісним набувачем спірного майна на підставі договору купівлі-продажу. Представник [PERSON] -адвокат Дроздова А.С. зазначила, що у проваджені суду була справа стосовно визнання недійсною угоду, укладеної приватним нотаріусом ОМНО Омаровою В.С., між тим у позові було відмовлено у зв`язку з неправильним способом захисту. Також підтвердила що рішення суду від 09.12.2021 року, проте вона не звернулась до нотаріуса протягом 3-х місяців додатково, вважаючи, що до цього була заява. Крім того пояснила що позивачка ще раз зверталась до суду з цього приводу. Оголошено перерву до 21.11.2024 року. У зв`язку з відсутністю електропостачання у приміщені Приморського районного суду м. Одеси, розгляд справи, призначений на 21.11.2024 року відкладено на 16.01.2025 року. У судове засідання 16.01.2025 року з`явилися представник [PERSON] -адвокат Дроздова А.С., представник [PERSON] - адвокат Завальнюк Д.Ю., треті особи у судове засідання не з`явилися, були повідомлені належним чином. Від приватного нотаріуса ОМНО Омарової В.С. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Представник [PERSON] -адвокат Дроздова А.С. позов просила задовольнити у повному обсязі. Представник [PERSON] - адвокат Завальнюк Д.Ю. просив у позову відмовити. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO], була власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 53,5 кв.м., що підтверджується копією свідоцтва про право власності на майно від 24.07.1997 року, виданого управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеського міської ради народних депутатів (а.с. 38) [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть виданого 30.12.2020р. серія [NUMBER] (а.с.84). З копії спадкової справи до майна померлої [INFO] [PERSON] , заведеної 28.09.2021 року, вбачається, що [PERSON] громадянка Латвійської республіки, 05.08.2021р. звернулась з заявою про прийняття спадщини до Приморського державної нотаріальної контори у місті Одеса на підставі ст. 1266 ч. 3 ЦК України, оскільки є спадкоємцем другої черги спадкування за правом представлення, а саме племінницею померлої зі сторони матері. Даний факт підтверджується наступними документами: довідкою про реєстрацію народження [PERSON] / [PERSON] / [INFO] в Рушонської волості, Прейльського Края, Латвія, батьки якої були: [PERSON] , латиш, громадянин Латвії, [PERSON] , латишка, громадянка Латвії. (а.с. 23). [PERSON] [INFO] отримала нове прізвище після реєстрації шлюбу 28 грудня 1958 року з [PERSON] , що підтверджується довідкою про реєстрацію шлюбу, укладеного 28 грудня у м. Рига за № [NUMBER] . (а.с. 25) Дочкою [PERSON] була [PERSON] , [INFO] , (свідоцтво про народження [NUMBER] від 27 лютого 1948 р.). (а.с. 28) Спадкоємиця [PERSON] народилась [INFO] в Прейльському Краї, Латвія, мати якої була [PERSON] (підтверджено свідоцтвом про народження (повторне) серії [NUMBER] від 20 серпня 1993 року). (а.с. 30-31) Таким чином [PERSON] , [INFO], і [PERSON] [INFO], - рідні сестри, а спадкодавець [PERSON] [INFO] - рідна тітка спадкоємиці - [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори у мсті Одеса Чорної С.Г. від 05.10.2021 року позивачці було відмовлено у прийняті спадщини у зв`язку пропуском строку шість місяців. (а.с. 37) Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09.12.2021 року по справі № 522/20733/21 позовні вимоги [PERSON] до Одеської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволені. Визначено [PERSON] додатковий строк для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , померлої у грудні місяці 2020 року, свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , актовий запис № 13967, від 30 грудня 2020 року, тривалістю у три місяця з дня набрання судовим рішенням законної сили. (а.с. 94-95). Суд зазначає, що матеріали спадкової справи не містять заяви про прийняття спадщини, яка була подана в межах строку, визначеного заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09.12.2021 року по справі № 522/20733/21. Також вбачається що відповідно до Договору № 943/99 купівлі-продажу нерухомого майна, серія та номер 949/99, виданому 23.09.1999 року, видавник: Одеська Нова Біржа , зареєстрована в Реєстрі права власності на нерухоме майно 29.Х.1999 р., номер запису: 232 пр. стор. 19р № 105 [PERSON] продала, а [PERSON] придбала вказану квартиру. У грудні 2020 року [PERSON] померла у віці [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 30.12.2020 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 13967. (а.с. 15). 23.01.2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С., зареєстровано в реєстрі за № 770 (а.с. 13) та на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 56279121 від 23.01.2021, приватним нотаріусом Одеського міського округу Омаровою Віолеттою Султанівною - передана у власність [PERSON] . Приморським РВ УМВД України в місті Одеса за заявою [PERSON] за витягом з ЄДРДР було відкрито кримінальне провадження 21.09.2021 року за № 12021162510001238 за ст. 190 ч. 3 КК України про те, що невідомі особи шахрайським шляхом заволоділи нерухомим майном (спірною квартирою), яка належала її тітці [PERSON] , яка до останнього жила в цій квартирі та не продавала її. (а.с. 39). Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 02.11.2021 року (справа №522/18604/21 було задоволено клопотання старшого слідчого СВ № 2 ОРУ № 1 ГУНП в Одеській області та накладено арешт, заборонивши відчуження, розпорядження та користування, заборонено будь-яким суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно які уповноважені здійснювати реєстраційні дії в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в тому числі нотаріусам, іншим акредитованим суб`єктам, посадовим особам здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо об`єкту нерухомого майна - квартири, площею 53.5 кв.м, реєстраційний номер 2275165251101, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка на праві приватної власності належить [PERSON] . (а.с. 10-12). На час розгляду справи кримінальне провадження триває. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.11.2023 року по справі № 522/4008/22 у задоволені позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Омарова Віолетта Султанівна про відміну правочину, а саме договору купівлі-продажу від 23.01.2021 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] відмовлено. Вищевказане рішення обґрунтовано тим, що визнання договору купівлі-продажу від 23.01.2021 року між [PERSON] та [PERSON] недійсним не дозволить позивачу отримати вказану квартиру в порядку спадкування, а отже не призведе до поновлення порушеного права позивача. Таким чином суд прийшов до висновку, що оспорюваним правочином права та інтереси позивачки не порушені, тобто позивачем обрано неналежний спосіб захисту. (а.с. 65-69). Таким чином право власності на спірну квартиру на час розгляду справи зареєстровано за [PERSON] . Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Згідно позовних вимог суд розглядає справу, де предметом позовних вимог є витребування майна з чужого незаконного володіння за нормою ст.ст. 387, 388 ЦК України з підстав незаконного заволодіння квартирою іншими особами, тобто без волі власника, останнім власником є відповідачка. Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з нормами ст. 5 ЦПК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, по захист якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Частина 1 ст. 15 ЦК України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання. Одним із способів захисту права власника є витребування майна із чужого незаконного володіння. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Згідно зі ст.ст. 13, 41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути здійснене лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Суд звертає увагу, що за юридичною позицією Конституційного Суду України право на судовий захист як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя; відсутність такої можливості обмежує це право, яке за змістом ч. 2 ст. 64 Конституції України не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абз. 15 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002). При розгляді справ національні суди України застосовують положення Конвенції та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права, що передбачено ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини". За змістом ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція) кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цією статтею також визначено певні гарантії прав приватних осіб у випадку втручання держави у їхні права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції). Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ ст. 1 Першого протоколу до Конвенції застосовується з огляду на такі принципи: 1) у першому реченні першого абзацу закладається принцип мирного володіння майном, який має загальний характер; 2) принцип, викладений у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплений у другому абзаці принцип визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження №14-208цс18, пункт 100)). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Згідно з вимогами ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦПК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч.ч 1, 3 ст. 388 ЦК України). Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема у випадку, якщо між власником та володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Реалізація цього права не залежить від доводів володільця речі про те, що він є добросовісним набувачем, якщо власник майна доведе факт вибуття цього майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Позивачка обґрунтовує своє право на витребування спірної квартири тим, що вона є єдиною спадкоємицею померлої тітки у встановленому законом порядку. Статтями 1216, 1217 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Статтями 1269, 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Порядок прийняття спадщини або відмови від її прийняття регламентовано главою 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок № 296/5 (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Згідно з пунктами 3.1, 3.3 глави 10 розділу ІІ Порядку № 296/5 право на спадкування здійснюється спадкоємцями шляхом прийняття спадщини або її неприйняття. Заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу у письмовій формі. Пунктами 3.13, 3.14, 3.15 глави 10 розділу ІІ Порядку № 296/5 визначено, що якщо спадкоємець протягом шести місяців не подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв спадщину. Суд може визначити спадкоємцю, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Спадкоємець, якому за рішенням суду встановлено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, повинен у межах установленого судом строку прийняти спадщину шляхом подання нотаріусу за місцем відкриття спадщини відповідної заяви. У постанові Верховного Суду від 15 вересня 2023 року у справі № 203/4638/20 касаційний суд зазначав, що спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. В постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 332/3923/18, розглядаючи спір про визнання права власності в порядку спадкування за законом, викладено висновок про те, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку можливе у випадку, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, при цьому у разі, якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Судом встановлено, що після звернення до приватного нотаріуса. [PERSON] позивачка отримала 05.10.2021 року фактично відмову у прийняття заяви з підстав пропуску строку та рекомендовано звернутися до суду з заявою про визначення судом додаткового строку на прийняття спадщини, а також необхідності встановлення факту родинних відносин. Позивачка звернулась до суду з позовом та рішенням Приморського районного суду м. Одеси (справа № 522/20733/21) від 09.12.2021 року позов її задоволено та судом визначення строк три місяці для подання до нотаріуса заяви про прийняття спадщини, яке на набрання законної 11.01.2022 року проте позивачка не звернулась з такою заявою до нотаріуса. Також їй було відмовлено у повторної аналогічної заяві рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.11.2023 року. Крім того нею не було усунуто повноти документів щодо надання документів про встановлення факту родинних відносин, що також зазначив нотаріус у відмові позивачці. Виходячи з викладеного суд приходить до висновку, що позивачка спадщину не прийняла, а відтак у останньої не виникло право, яке може бути захищене в порядку ст. 388 ЦК України, а тому вимога про витребування майна не піддягає задоволенню. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття (ст. 1270 ЦК України). Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ст. 1272 ЦК України). Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1273 ЦК України). Установити, що на час воєнного стану перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення строку для прийняття спадщини (пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 "Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану", в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Тлумачення вказаних норм, з урахуванням виміру ієрархії актів цивільного законодавства по вертикалі, свідчить, що: - правила щодо строку на прийняття спадщини (початок перебігу, наслідки спливу) регулюються Цивільним кодексом України, який прийнятий Верховною Радою України і є основним актом цивільного законодавства України; - строк на прийняття спадщини по своїй сутності є присічним (ст.ст. 1270, 1272 ЦК), оскільки його сплив призводить до того, що спадкоємець вважається таким, який не прийняв спадщину. Тобто сплив строку "присікає" право на прийняття спадщини. Проте в законі, вочевидь з урахуванням сутності права на прийняття спадщини як майнового, передбачена можливість: за згодою самих спадкоємців, що прийняли спадщину, подати заяву про прийняття спадщини (ч. 2 ст. 1272 ЦК України); для спадкоємця звернутися з позовною вимогою та за наявності поважної причини суд визначає додатковий строк на прийняття спадщини (ч. 3 ст. 1272 ЦК України); - законодавець як у ст. 1270 ЦК України, так і в інших нормах ЦК України, не передбачає допустимості існування такої конструкції як "зупинення перебігу строку на прийняття спадщини" та можливості в постанові Кабінету Міністрів України визначати інші правила щодо строку на прийняття спадщини; - пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 "Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суперечить ст.ст. 1270, 1272 ЦК України, а тому не підлягає застосуванню. (постанова КЦС ВС від 25 січня 2023 року у справі № 676/47/21) Вимога [PERSON] про витребування майна шляхом зняття прав власності з Реєстру нерухомого майна Управління державної реєстрації юридичного департаменту ОМР не підлягають задоволенню у зв`язку із тим, що, по - перше, вказані вимоги є похідними, а по - друге, є неефективним способом захисту.

Outcome: dismissed