Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-22 00:00:00

21 березня 2024 року позивач звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 07 жовтня 2004 посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу, у власності позивача перебувала квартира [ADDRESS] . Однак, у серпні 2023 року, при отриманні витягу з реєстру територіальної громади за допомогою сервісу ДІЯ позивачу стало відомо, що вона знята з реєстрації з даної квартири з 02.02.2022 року. Згідно сформованої адвокатом інформаційної довідки №345231648 позивачу стало відомо, що право власності на її квартиру зареєстровано за [PERSON] , про що внесено запис до Реєстру прав власності на нерухоме майно 04.06.2009. \~ \~ \~ \~Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, ВМВ №843449, ВМВ №843450 №195, 24.01.2009, посвідчений приватний нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковським А.І. В подальшому позивачем отримано копію справи нотаріуса щодо відчуження належної їй квартири по [ADDRESS] . Ознайомившись з вказаною справою позивачу стало відомо про наявність договору купівлі - продажу від 24.01.2009 року посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковським А.І. та зареєстровано в реєстрі за №195. Тоді позивач і дізналася про цей договір. Згідно п. 1 вказаного договору на умовах, передбачених цим договором Продавець ( [PERSON] ), передає у власність а Покупець ( [PERSON] ) приймає у власність квартиру [ADDRESS] і зобов`язується оплатити її вартість за ціною та на умовах, встановлених у цьому договорі. Позивач зазначає, що вона не підписувала договору, який би передбачав перехід права власності на квартиру до відповідача. Вона не мала наміру відчужувати нерухоме майно чужій їй людині, за договором купівлі-продажу. Підпис на договорі не належить позивачу. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Крім того, просила стягнути з відповідача понесені судові витрати зі сплати судового збору та витрат за проведення експертизи. Відповідач [PERSON] судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки відповідач суд не повідомив, відзив не подав, таким чином суд проводить розгляд справи згідност.280 ЦПК України в заочному порядку, на підставі наявних у справі даних. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази вважає, що позов слід задовольнити з таких підстав. Згідно копії договору купівлі-продажу від 07.10.2004 року посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу, у власності [PERSON] перебувала квартира [ADDRESS] , що також підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6845978 від 28.03.2005р. та копією витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів №177140 від 07.10.2004р. Згідно копії будинкової книги для прописки, проживаючих в будинку [ADDRESS] наявний запис про реєстрацію в квартирі [INFO] [PERSON] , [INFO] . Позивач [PERSON] \~зазначає,\~що у серпні 2023 року, при отриманні витягу з реєстру територіальної громади за допомогою сервісу ДІЯ їй стало відомо, що вона знята з реєстрації з даної квартири з 02.02.2022 року та згідно сформованої інформаційної довідки №345231648 встановлено, що право власності на її квартиру зареєстровано за [PERSON] . Згідно копії Договору купівлі продажу від 24.01.2009 року [PERSON] та [PERSON] уклали Договір, згідно якого [PERSON] передає у власність, а [PERSON] приймає у власність квартиру [ADDRESS] . Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Круліковським А.І. Рівненського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №195. Згідно висновку експерта №СЕ-19/118-24/8916-ПЧ від 25.10.2024 р. Рівненського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, підпис від імені [PERSON] в графі «ПІДПИСИ:» в Договорі купівлі-продажу, посвідченого 24.01.2009 приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковським А.І. та зареєстрованого в реєстрі за №195 виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Висновок експерта №СЕ-19/118-24/8916-ПЧ від 25.10.2024 р. містить інформацію щодо предмета доказування, підстав вважати, що він отриманий з порушенням порядку, немає, а тому такий доказ є належним та допустимим. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 цієї ж статті). Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису ч. 1 ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у ч. 1 ст. 215 ЦК України, так і у ст. ст. 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За ч.1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною 2 цієї ж статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із ч.1 ст. 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Належними та допустимими доказами, зокрема, висновком експерта №СЕ-19/118-24/8916-ПЧ від 25.10.2024 року підтверджується, що [PERSON] не підписувала договір купівлі-продажу квартири. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує ч. ч.2,3 ст. 215 ЦК України висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного правочину в мотивувальній частині судового рішення. Оскільки [PERSON] не підписувала договір купівлі-продажу від 24.01.2009 року, тому суд зазначає про його неукладеність. Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Згідно зі ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому, власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч.1 ст. 388 ЦК України (п. 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав»). До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України) відносяться усі випадки, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, що дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц, провадження № 14-208цс18, зроблено висновок, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. З врахуванням наведеного, суд, вважає, що [PERSON] має право захистити свої порушені права шляхом витребування квартири [ADDRESS] в порядку ст. 387 ЦК України, оскільки позивач не мала наміру відчужувати належну їй квартиру, підпис в договорі-купівлі виконаний не нею а іншоб особою, отже договір купівлі-продажу квартири від 24.01.2009 року укладено без волевиявлення її власника. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Позивачем понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 10848 грн. 02 коп. та витрати за проведення експертизи в розмірі 5452,42 грн., що підтверджується квитанціями (5178-2484-6332-8495 від 20.03.2024р. та 0.0.3859623431.1 від 03.09.2024р.). Враховуючи, що позов підлягає задоволенню, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 10848 грн. 02 коп. та витрати за проведення експертизи в розмірі 5452,42 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved