Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-26 00:00:00

У березні 2024 року [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в розмірі 72064 доларів США. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02 березня 2020року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за яким позивач передав відповідачу-1 у борг кошти у готівковій формі для придбання двокімнатної квартири у розмірі 60 000 доларів США, які відповідач-1 зобов`язався повернути до 31 грудня 2023 року. Позивач стверджує, що до 31 грудня 2023 року позичені кошти відповідач [PERSON] не повернув, однак 16 березня 2024 року передав позивачу 5 000 доларів США, які зараховано в погашення основної суми позики. Таким чином станом на дату звернення із позовом заборгованість за вказаним договором становить 5 5 000доларів США по тілу позики та 16 08852 доларів США процентів за користування позикою. Позивач також вказував, що у зв`язку із втратою свого екземпляру договору сторони 27 березня 2024 року склали дублікат договору позики № 1 від 02 березня 2020 року. Щодо вимоги про солідарне стягнення суми боргу з відповідачів позивач зазначав, що отримана позика призначалася для придбання двокімнатної квартири з метою поліпшення житлових умов сім`ї відповідача-1, тобто кошти були отримані і використані в інтересах сім`ї, а отже зобов`язання з їх повернення виникли у обох з подружжя, які на дату укладання договору перебували у зареєстрованому шлюбі. Також у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання позивач просить стягнути з відповідачів 3% річних з простроченої суми відповідно до статті 625 ЦК України. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 березня 2024 року позовну заяву передано на розгляд судді Гусак О.С. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 16 квітня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 15 травня 2024 року. 01 травня 2024 року [PERSON] подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог, заявлених до неї. У обґрунтування заперечень проти позову відповідач-2 вказувала, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 06 грудня 2022 року шлюб між відповідачами було розірвано і 12 лютого 2024 року вона звернулася до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя, до складу якого входить житлова квартира [ADDRESS] та автомобіль Mitsubishi Outlander номерний знак [NUMBER] . Відповідач-2 вважає, що договір позики від 02 березня 2020 року був укладений без наміру створення правових наслідків, оскільки грошові кошти реально [PERSON] не передавалися, натомість договір був укладений з метою його використання як штучно створеного доказу у цивільній справі № 753/3177/24 за її позовом про поділ спільного майна подружжя. Про фіктивність цього договору на думку відповідача-2 свідчить той факт, що вказаний позов [PERSON] пред`явив саме під час розгляду справи № 753/3177/24 про поділ майна подружжя, а не раніше, якщо мав місце факт наявності боргу. Відповідач-2 вказувала, що кошти у позивача у борг вона не брала, [PERSON] під час перебування у шлюбі не повідомляв її про намір отримати в борг кошти у сумі 60 000 доларів США, у неї та [PERSON] не могло бути та не було намірів на отримання в борг такої суми, а тому вважає, що отримуючи в позику кошти без згоди іншого з подружжя, відповідач-1 особисто відповідає за їх повернення. 08 травня 2024 року [PERSON] подав відзив на позовну заяву, у якому визнав позов в частині половини вимог як по основній сумі позики, так і щодо половини суми відсотків за користування позикою. Так, мотивуючи свою позицію щодо заявлених позовних вимог, [PERSON] зазначив, що між ним та позивачем був укладений договір позики № 1 від 02 березня 2020 року, в день підписання якого позивач передав позику у сумі 60 000 доларів США. На момент отримання позики відповідачі перебували у зареєстрованому шлюбі і отримання позики було зумовлено необхідністю придбання житла для сім`ї. Відповідач-1 зазначає, що з метою поліпшення житлово-побутових умов відповідачами було прийнято рішення придбати квартиру, а тому, враховуючи, що відповідач-2 не працювала і доходи сім`ї не дозволяли заощадити необхідну суму коштів, відповідач-1 звернувся до позивача із проханням надати кошти у позику. Після отримання позики, 24 березня 2020 року відповідач-2 придбав майнові права на квартиру, а 16 лютого 2022 року було підписано акт передання-прийняття квартири [ADDRESS] , загальною площею 67,7 кв.м., 17 травня 2022 року здійснено державну реєстрацію права власності на цю квартиру. Відповідач-1 також зазначив, що з липня 2021 року відповідачі перестали спільно проживати та вести спільне господарство і рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 06 грудня 2022 року шлюб між ними було розірвано. Як зазначає відповідач-1, у 2022 році він двічі звертався до [PERSON] з пропозицією поділу спільного майна, в тому числі і щодо зобов`язань з повернення коштів, отриманих за договором позики для придбання квартири, однак відповідач-2 проігнорувала питання необхідності спільного повернення коштів. Відповідач-1 вважає, що оскільки у справі про поділ майна відповідач-2 вимагає визнати за нею право власності на 1/2 частини квартири, вона повинна разом з відповідачем-1 нести відповідальність в частині повернення для позивача коштів. 15 травня 2024 року підготовче засідання відкладено на 25 червня 2024 року. 21 травня 2024 року та 06 червня 2024 року від позивача надійшли заяви про забезпечення позову. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 10 червня 2024 року відмовлено в задоволенні заяв про забезпечення позову. 25 червня 2024 року справу знято з розгляду у зв`язку із непрацездатністю судді. 05 серпня 2024 року матеріали справи направлено до Київського апеляційного суду для розгляду апеляційної скарги. Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 серпня 2024 року апеляційну скаргу повернуто без розгляду. 10 вересня 2024 року матеріали справи надійшли до Дарницького районного суду міста Києва. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 вересня 2024 року справу передано на розгляд судді Якусику О.В. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 23 вересня 2024 року прийнято справу до провадження судді Якусика О.В., призначено підготовче засідання на 22 жовтня 2024 року. 10 жовтня 2024 року від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву аналогічного змісту поданому 08 травня 2024 року. 22 жовтня 2024 року представник відповідача-2 - адвокат Ільющенко Ю.А подав клопотання, в якому на підставі статті 95 ЦПК України просив витребувати у [PERSON] оригінал письмового доказу, а саме договору позики № 1 від 03.02.2020, оскільки щодо достовірності долученого до позовної заяви дублікату договору позики у відповідача-2 є обґрунтовані сумніви. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 22 жовтня 2024 року відкладено підготовче засідання на 21 листопада 2024 року, витребувано у [PERSON] оригінал письмового доказу, а саме: договору позики № 1 від 02.03.2020. 08 листопада 2024 року позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій він просить збільшити позовні вимоги в частині стягнення процентів річних згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України на 2 293,17 доларів США, тобто з 976,37 доларів США до 3 269,54 долари США. 11 листопада 2024 року від [PERSON] надійшло клопотання про долучення документів, в якому відповідач-1 повідомив, що у березні 2024 року у нього був наявний оригінал договору позики № 1 від 02.03.2020, а тому, пересвідчившись у тотожності змісту документів, він на прохання позивача підписав дублікат цього договору та 26 березня 2024 року направив його на адресу позивача. Пізніше, а саме в червні 2024 року, він втратив його екземпляр оригіналу договору позики від 02.03.2020 та акту приймання-передачі коштів № 1 від 16 березня 2024 року, а тому просив на виконання ухвали суду від 22 жовтня 2024 року приєднати підписаний дублікат договору позики № 1 від 02.03.2020. У підготовчому засіданні 21 листопада 2024 року судом прийнято заяву про збільшення розміру позовних вимог. Ухвалою Дарницького районного суду міст Києва від 21 листопада 2024 року підготовче провадження у справі № 753/6367/24 закрито, призначено справу до судового розгляду по суті на 24 січня 2025 року. Заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 02 березня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу-1 у борг кошти у готівковій формі для придбання двокімнатної квартири у розмірі 60 000 доларів США, які відповідач-1 зобов`язався повернути до 31 грудня 2023 року зі сплатою за користування грошовими коштами 7 процентів річних (пункти 1, 2, 3, 5, 8 договору). Згідно з пунктом 6 договору сторони на підставі частини другої статті 625 ЦК України погодили сплату позичальником у випадку прострочення виконання зобов`язання щодо повернення позики у строк, встановлений п. 3 Договору, 7 (сім) процентів річних від простроченої суми. 24 березня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу деривативу № Д22242/Б171-5-ГЗ, предметом якого є дериватив з базовим активом - майновими правами на квартиру [ADDRESS] . Також 24 березня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СІА» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 22242/Б171-5-ГЗ, за умовами якого продавець зобов`язався передати у власність покупця, а покупець зобов`язався оплатити загальну вартість майнових прав та прийняти у власність майнові права на квартиру [ADDRESS] в складі житлово-громадської забудови з об`єктами соціальної та інженерно транспортної інфраструктури по [ADDRESS] . 16 лютого 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СІА» та [PERSON] було складено Акт передання-приймання для оформлення та реєстрації права власності квартири [ADDRESS] . Право власності [PERSON] на вказану квартиру зареєстровано 17 травня 2022 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 06 грудня 2022 року у справі № 753/658/22 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розрівано. У лютому 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на майно. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 березня 2024 року за вказаним позовом відкрито провадження у справі № 753/3177/24. 23 березня 2024 року [PERSON] звернувся до [PERSON] із заявою, в якій просив у зв`язку з втратою договору підписати дублікат договору позики № 1 від 02 березня 2020 року. У відповідь на вказане звернення [PERSON] підписав та повернув дублікат договору позики, повідомивши позивача про розірвання шлюбу між відповідачами. 20 червня 2024 року [PERSON] звернувся до [PERSON] із заявою, в якій просив через втрату договору № 1 від 02 березня 2020 року та акту приймання-передачі коштів № 1 від 16 березня 2024 року підписати повторно дублікати документів та повернути їх йому. У відповідь на вказане звернення [PERSON] 24 червня 2024 року підписав та повернув дублікат договору позики та акту приймання-передачі Щодо суми боргу. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно з статтями 1046, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, або позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у строк та в порядку, що встановлені договором. Як визначено частиною дугою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Частиною першою статті 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Як свідчить зміст дублікату договору позики від 02 березня 2020 року, сторонами погоджено строк позики - до 31 грудня 2023 року, та розмір процентів за користування позикою - 7 % річних, які мають бути сплачені позичальником протягом 5 днів з моменту закінчення терміну дії договору, а також валюту зобов`язання - долар США. Судом встановлено, що відповідач-1 зобов`язання з повернення позики та сплати процентів за користування нею виконав частково, сплативши 16 березня 2024 року 5 000 доларів США в рахунок повернення позики, які зараховані як погашення основної суми боргу (тіла позики), що підтверджується актом № 1 приймання-передачі грошових коштів від 16 березня 2024 року, підписаним [PERSON] та [PERSON] . Таким чином залишок основної суми боргу становить 55 000 доларів США. Вказані обставини визнаються відповідачем-1. При цьому суд враховує, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц, № 464/3790/16-ц та № 373/2054/16-ц. Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частин другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Водночас, норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Позивач просить стягнути з відповідача крім суми основного боргу проценти за користування позикою у сумі 16 088,52 доларів США за період з 03 березня 2020 року по 31 грудня 2023 року та 3% річних (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) у сумі 3 269,54 доларів США. Відповідно до усталеної правової позиції Верховного Суду, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на викладене, перевіривши наданий позивачем розрахунок процентів за користування позикою та процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення процентів за користування позикою у розмірі 16 088,52 доларів США за період з 03 березня 2020 року по 31 грудня 2023 року та 3% річних за період з 01 січня 2024 року по 30 жовтня 2024 року у сумі 3 269,54 доларів США. Щодо солідарного стягнення заборгованості. Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу своїх позовних вимог посилався на те, що борг за договором позики є спільним боргом подружжя, а тому стягненню підлягає з обох відповідачів. Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як встановлено судом та слідує з матеріалів справи, відповідачі на дату, зазначену у дублікаті договору позики (02 березня 2020 року) перебували у шлюбі, на дату складання позивачем і відповідачем-1 дублікату договору позики (23 березня 2023 року) шлюб між сторонами вже був розірваний. Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19). Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном. Водночас у контексті обставин цієї справи суд враховує, що тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Відповідний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 947/31704/19. На переконання суду позивач і відповідач-1, який у своїх заявах по суті спору визнавав фактичні обставини, пов`язані із отриманням позики та її метою, не довели належними та допустимими доказами, що отримані кошти за договором позики від 02 березня 2020 року використані відповідачем-1 на придбання нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , тобто витрачені в інтересах сім`ї. Сам по собі факт зазначення у дублікаті договору про мету позики, безумовно, не свідчить про те, що позика була витрачена на придбання вказаного нерухомого майна та про обізнаність і згоду відповідача-2 як про існування такої позики, так і мети її отримання відповідачем-1. Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Оцінюючи надані сторонами докази, суд виходить з того, що позивач і відповідач-1 не надали суду оригінал укладеного ними договору позики від 02 березня 2020 року, в тому числі і на виконання вимог ухвали суду про витребування у відповдача-1 оригіналу цього доказу відповідно до вимог статті 95 ЦПК України, пославшись на його втрату. При цьому відповідач-1 вказав, що втратив свій екземпляр договору у червні 2024 року, тобто після відкриття провадження у цій справі та подання відповідачем-2 відзиву на позовну заяву; ненадання позивачем і відповідачем-1 оригіналу договору позики від 02 березня 2020 року, з урахуванням заперечень відповідача-2 проти цього доказу, унеможливлює перевірку фактичної дати виготовлення (складання) цього документа шляхом призначення відповідного експертного дослідження, про що зазначав представник відповідача-2 у судовому засіданні, та з`ясування справжнього змісту умов цього договору. Наданий відповідачем-1 оригінал дублікату договору позики суд не бере до уваги, оскільки на дату виготовлення цього дублікату (18 червня 2024 року) достеменно встановлено, що у сторін були відсутні оригінали цього документа, з якого можливо б було виготовити дублікат; у відзиві на позовну заяву у справі № 753/3177/24 про поділ майна подружжя відповідач не посилався на придбання спірного нерухомого майна за рахунок коштів, отриманих у позику; позивач і відповідач-1 не надали суду і матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про обізнаність відповідача-2 про отримання відповідачем-1 позики та її згоду на укладення такого договору. Таким чином, враховуючи недоведеність позивачем факту укладення договору позики відповідачем-1 в інтересах сім`ї, відсутність письмової згоди відповідача-2 та відсутність доказів її обізнаності із укладенням цього договору, зважаючи на ненадання сторонами договору його оригіналу, що ставить під сумнів достовірність наданого позивачем дублікату цього договору, суд дійшов висновку про відсутність підстав для поділу боргових зобов`язань між подружжям, що виникли на підставі вказаного договору позики. Водночас, отримуючи в позику грошові кошти без згоди другого з подружжя, відповідач-1 стає учасником зобов`язальних правовідносин та особисто відповідає за повернення грошових коштів. За таких обставин, зважаючи на визнання відповідачем-1 своїх зобов`язань за договором позики, позовні вимоги про стягнення заборгованості за таким договором підлягають задоволенню щодо відповідача-1. Позовні вимоги до відповідача-2 задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача-1.

Outcome: partial