Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, яким просив визнати за ним право власності у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , на 3/12 частки житлового будинку по [ADDRESS] та витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] 3/12 частки житлового будинку по [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після смерті батька, [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно, до якого входить 3/12 частин житлового будинку із надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яке належало померлому на підставі свідоцтва про право особистої власності, виданого Ізмаїльським МБТІ 30.03.1993 року за № 2530 і свідоцтва про право на спадщину, виданого Ізмаїльською держнотконтрою 03 червня 1995 року за реєстром № 1/2293. Зазначає, що після його смерті він прийняв спадщину та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом від 21.08.1996 у спадковій справі № 801/95рік, яке було зареєстровано державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори в реєстрі за № 1/3652. У зв`язку з втратою свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.08.1996, звернувся до державного нотаріуса Ізмаїльської державної нотаріальної контори із заявою про видачу дублікату свідоцтва, на що йому було роз`яснення про необхідність надання довідки КП «Ізмаїльське МБТІ» щодо права власності на житловий будинок. Разом з тим, з наданої КП «Ізмаїльське МБТІ» інформації, йому стало відомо, що належні йому на праві власності 3/12 частин вибули з його власності на підставі Договору № 1901 купівлі-продажу нерухомого майна, який було укладено 23.05.1997 на Одеській товарній біржі від його імені на підставі довіреності [PERSON] , яку він не видавав. Також вказує, що за даним фактом слідчим СВ Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування по кримінальному провадженню № 1202316215001251, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.10.2023 за ч. 2 ст. 194 КК України. Майно вибуло поза його волею за підробленою довіреністю, а тому є підставою для його витребування у добросовісного набувача. Також вказує, що визнання за ним як спадкоємцем права власності на спірну частину будинку у порядку спадкування за законом слід визнати таким, що спрямоване на остаточне вирішення спору та ефективне поновлення його прав. Також, згідно наданої позивачем відповіді на відзив, зазначив, що за адресою: [ADDRESS] , він тимчасово проживав у батька в період з 1983 по 1984 року, в подальшому виїхав у зв`язку з призовом на строкову військову служба та з 1986 року повернувся до постійного місяця проживання в [ADDRESS] . Паспорт [NUMBER] , виданий в м. Горлівка 24.01.1980 належав йому, але він не прибував у 1997 році у свій день народження до м. Ізмаїл та не надавав свій паспорт нотаріусу. Також зазначив, що на день реєстрації нотаріусом довіреності від його імені, в Ізмаїльському міському суді розглядалася справа № 2-87/1998 за його позовом до [PERSON] про розподіл спадкового житлового будинку і визнання права власності, провадження по якій було закрито на підставі його заяви, яку він до суду не подавав. Спір щодо спадкового майна між ним та [PERSON] виник задовго до реєстрації довіреності на дружину останнього, [PERSON] . Також вказує, що не передавав право власності на спадкове майно [PERSON] і не надав їй право визначати за власним розсудом вартість належного йому майна, а також отримувати та привласнювати собі кошти від його продажу. Згідно додаткових письмових пояснень у справі від 06.07.2024, позивач вказує, що [PERSON] він знав як дружину сина [PERSON] від першого браку, але зв`язків з нею ніколи не підтримував, де вона знаходиться невідомо. Вказує, що [PERSON] ніколи не проживала в [ADDRESS] , проте в договорі купівлі-продажу нерухомого майна № 1901 від 23.05.1997 внесено неправдиві відомості, що вона мешкала в [ADDRESS] і є членом Одеської товарної біржі в м. Ізмаїл. Вказує, що з договору не вбачається, на яких підставах та за яких повноважень експерт Кац Т.О. зареєструвала та посвідчила договір. Також зазначає, що довіреність датована 19.05.1997, а договір купівлі-продажу на біржі укладено 23.05.1997. Вказує, що укласти договір у нотаріуса заважала наявність цивільної справи № 2-87/1998, яка була відкрита ще у 1996 році після отримання ним свідоцтва про право на спадщину та по якій було призначено експертизу для розділу квартири та земельної ділянки. Також вказує, що 19.05.1997 [PERSON] за попередньою змовою, групою осіб, разом з посадовими особами Ізмаїльської державної нотаріальної контори та Одеської товарної біржи в м.Ізмаїл, з використанням завідомо підробленої довіреності від його імені, посвідченої нотаріусом м.Ізмаїл, умисно, з корисливих мотивів, шляхом обману та внесення недостовірних відомостей про своє місце проживання до договору № 1901 купівлі-продажу нерухомого майна, який було укладено 23.05.1997 на Одеській товарній біржі між [PERSON] , яка начебто діяла від його імені як продавець, та покупцем [PERSON] , вчинила незаконне відчуження належного йому нерухомого майна, чим завдала йому збитки на суму 1 500 000 грн, що є особливо великим розміром. Також, згідно наданих позивачем додаткових письмових пояснень у справі від 26.09.2024, зазначив, що станом на 19.05.1997 він проживав і був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить відповідний запис на сторінці 11 в його паспорті. Вказує, що 19.05.1997 він в м.Ізмаїл не приїздив і не перебував, до нотаріуса не звертався, і довіреності на продаж своєї частки нікому не надавав. Нотаріус не бачив оригіналу паспорту, а тому довіреність є недійсною. В судовому засіданні позивач [PERSON] , позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, а також додатково пояснив, що розписка від 19.05.1997 написана ним. З [PERSON] була попередня домовленість, отримані кошти були авансом, передоплатою, завдатком, але не повною оплатою за майбутнім договором купівлі-продажу. В розписці не писав та не придавав значення про необхідність писати, що кошти були авансом чи завдатком. Також зазначав, що у нього не виникало питань щодо необхідності повернення грошей. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала у повному обсязі та просила відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Янковська О.П. позовні вимоги не визнала у повному обсязі, просила відмовити у задоволенні позову, надала відзив на позовну заяву, в якому зокрема зазначила, що твердження [PERSON] про невидачу довіреності не відповідає дійсності та спростовується відповіддю завідувача державної нотаріальної контори Горючкіної О.М. за № 272/01-16 від 04.03.2024 року. Доводи [PERSON] , висловлені в судовому засіданні про те, що паспорт зазначений у відповіді завідувача державної нотаріальної контори Горючкіної О.М. за № 272/01-16 від 04.03.2024 року серії ХІІ-НО 665571, виданий райвиконкомом м. Горловки 24.01.1980 року, йому не належав спростовується заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину, поданої позивачем до Ізмаїльської нотаріальної контори 22.11.1995 року за № 919 в якій зазначено, що особу [PERSON] встановлено за паспортом [NUMBER] , який виданий райвиконкомом м. Горловки 24.01.1980 року. Також вказує, що [PERSON] отримав кошти за продаж належної йому частки житлового будинку, що підтверджується розпискою від 19.05.1997. Щодо вимог про визнання права власності на спадкове майно зазначає, що [PERSON] вже було видано свідоцтво про право на спадщину від 21.08.1996 року після смерті його батька, [PERSON] , що свідчить про його умисні неправомірні дії. З 23.05.1997 року і до часу подання позову, [PERSON] не цікавився 3/12 частинами житлового будинку по [ADDRESS] , що свідчить про те, що позивачу було відомо про відчуження цього майна. Крім цього, заявила про застосування наслідків пропуску позовної давності. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка\~ [PERSON] , пояснив, що позивача по цій справі знає, у нього з позивачем було десяти-п`ятнадцяти хвилинне спілкування коли він передавав позивачу гроші в сумі 2000 доларів США. Вказав, що оформленням буде займатися [PERSON] , він віддав гроші, а позивач дав розписку про отримання грошей. Зазначив, що це було в травні 1997 року. Також пояснив, що [PERSON] була їхньою сусідкою, вона дружила з його покійною матір`ю, у неї помер чоловік, і вони вирішили продавати частину будинку, яка належала її чоловіку та його брату [PERSON] . Він з дружиною та мамою вирішили купити цю частину будинку. Позивач за свою частину просив 2000 доларів, пояснив, що може приїхати. Він приїхав в м.Ізмаїл, в квартиру, яку купували. Він зранку прийшов і повідомив, що готовий купити. Позивач разом з [PERSON] пішли оформлювати доручення. Після обіду вони зустрілися та він передав 2000 доларів та позивач передав йому розписку. Позивач, оформивши доручення [PERSON] , щоб оформити купівлю-продажу, також передав ще папку з технічним паспортом. Оригінал розписки залишили у себе. Він з відповідачкою жили як чоловік та дружина, в них була спільна дитина. Купляючи квартиру, вони вирішили оформити її на дружину, [PERSON] . З позивачем був кінцевий розрахунок, він таку суму просив і таку ж суму сплатили йому в тому обсязі скільки він просив за свою частину. Позивач будь-яких претензій за 27 років не заявляв. В цій квартирі він живе з тих часів та позивач ніколи ніяких претензій не заявляв. Розписку написав сам позивач. Допитана в судовому засіданні в якості свідка\~ [PERSON] пояснила, що з 1996 року до приблизно 2012 року працювала старшим експертом в Одеської товарної біржи в м.Ізмаїл. Якщо приходили люди з дорученнями то телефонували до нотаріальної контори і запитували чи видавалось доручення. Про укладання даного договору не пам`ятає, оскільки в день іноді оформлювали до 20 угод. Всі оригінали документів які надавали сторони підшивались у справу, а МБТІ видавала довідку про відсутність арешту. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст.\~5\~ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3\~ст.\~12\~ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76\~ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 15 листопада 1995 року, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ізмаїльської міської ради народних депутатів Одеської області, [PERSON] помер [INFO] . 21 серпня 1996 року державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Єфимовою Т.І. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] його сину, [PERSON] на спадкове майно, яке складалося з 3/12 частин житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого в [ADDRESS] . 19 травня 1997 року [PERSON] склав розписку, у якій вказав, що отримав кошти, еквівалентні 2000 доларів США за належну йому частину будинку по [ADDRESS] від [PERSON] та претензій до нього не має. В судовому засіданні, факт складання такої розписки позивачем не оспорювався та був ним визнаний. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів громадського стану виконкому Ізмаїльської міської ради народних депутатів Одеської області 22 травня 1997 року, [INFO] народилася [PERSON] , батьком якої є [PERSON] , а матір`ю [PERSON] . Згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Ізмаїл Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області 25 листопада 2004 року, [PERSON] та [PERSON] одружилися 25 листопада 2004 року, про що в книзі реєстрації актів про одруження було зроблено запис за № 42, прізвище дружини після одруження - « [PERSON] ». Таким чином, кошти за продаж належних 3/12 часток житлового будинку, позивач отримав від [PERSON] , який на час складання розписки був батьком спільної з [PERSON] дитини - [PERSON] , а з 25 листопада 2004 року і по теперішній час є чоловіком [PERSON] . Відповідно до листа завідувача державної нотаріальної контори Горючкіної О.М. за №272/01-16 від 04.03.2024 року, в справі 2-1 том № 15 «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій» Р-2, № 3216-3817, почато 12 травня 1997 року, закінчено 02 червня 1997 року є запис про те, що 19 травня 1997 року за реєстровим № 3447 було зареєстровано нотаріальну дію від імені [PERSON] , місце проживання зареєстровано: [ADDRESS] , паспорт ХІІ- [NUMBER] , виданий Горлівка 24.01.1980 рік, вид нотаріальної дії довіреність на продаж частки будинку, викладена довіреність на спеціальному бланку нотаріальних документів ААІ 796502, стягнуто держмита 1-70 грн, в графі підпис підпис (Сидоренко). Згідно акту № 1 про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду, затвердженого завідувачем Ізмаїльської державної нотаріальної контри Одеської області Черненко С.М. 28.10.2011 року «Довіреності зі строком дії до 3 років» з 10 січня по 09 грудня 1997 року» - відібрані до знищення, як такі, що не мають науково-історичної цінності та втратили практичне значення. Документи знищено шляхом спалення. Тому, надати копію довіреності, видану [PERSON] та посвідчену Ізмаїльською державною нотаріальною контрою Одеської області 19 травня 1997 році, зареєстровану в реєстрі за № 3447, не є можливим. З вказаного вбачається, що довіреність на продаж частки будинку серії ААІ № 796502 від 19 травня 1997 року, була видана від імені [PERSON] у день отримання [PERSON] від [PERSON] коштів за продаж 3/12 частин житлового будинку. Згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна № 1901 від 23 травня 1997 року, посвідченого експертом Одеської товарної біржі Кац Т.О., [PERSON] , діюча від імені [PERSON] , на підставі довіреності серії ААІ № 796502 від 19 травня 1997 року, виданої Ізмаїльської нотконтрою з правом продажу, продала, а [PERSON] придбала 3/12 частин житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Також, вказаним договором купівлі-продажу нерухомого майна № 1901 від 23 травня 1997 року, встановлено, що 3/12 частини житлового будинку продані за 4 147,00 гривень, які отримані продавцем до підписання цього договору. Надаючи оцінку доводам позивача, суд також враховує поведінку позивача у судових засіданнях по справі. Позивач, звертаючись до суду з позовом вказав, що спірна частина житлового будинку вибула з його володіння поза його волею та що довіреність, якою він уповноважив [PERSON] на продаж його частки не видавав, у час видачі розписки у місті Ізмаїл не перебував. Після надходження на адресу суду листа завідувача державної нотаріальної контори Горючкіної О.М. за №272/01-16 від 04.03.2024 року, позивач вказав суду, що вказаний у такому листі завідувача державної нотаріальної контори Горючкіної О.М. за №272/01-16 від 04.03.2024 року паспорт ХІІ- [NUMBER] , виданий м. Горлівка 24 січня 1980 року, йому не належав. Водночас, згідно заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину по закону від 16 листопада 1995 року, поданої [PERSON] до Ізмаїльської державної нотаріальної контори, особу [PERSON] , 1963 року народження, встановлено згідно паспорту [NUMBER] , виданого відділом внутрішніх справ Калининського райвиконкому м. Горлівки 24 січня 1980 року. Також в судовому засіданні, [PERSON] вказав суду, що існувала домовленість з [PERSON] , розписка була складена ним та він особисто отримував кошти від [PERSON] , але отримані кошти були авансом, передоплатою, завдатком, але не повною оплатою за майбутнім договором купівлі-продажу, в розписці не писав та не придавав значення про необхідність писати, що кошти були авансом чи завдатком. Також, не мають значення для правильного вирішення спору доводи позивача про те, що на час видачі довіреності та укладення спірного договору в Ізмаїльському міському суді існувала цивільна справа № 2-87/1998 за його позовом до [PERSON] про визнання права власності на домоволодіння. Так, як зазначив сам позивач, провадження по справі було відкрито у 1996 році. Відповідно до ухвали Ізмаїльського міськрайонного суду від 20 березня 1998 року, якою провадження по справі було закрито, [PERSON] звертався до суду з позовом, яким просив визнати за ним право власності на 1/12 частину відповідача з виплатою [PERSON] вартості його частки та залишити позивачу у власності домоволодіння. Також, відповідно до вказаної ухвали, позивачем була отримана грошова компенсація за 3/12 частин будинку, а в заяві від 11 березня 1998 року [PERSON] вказував, що спір між сторонами вирішений. Слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні докази оскарження позивачем вказаної ухвали суду, а також подання [PERSON] , як позивачем по такій справі, будь-яких інших клопотань, заяв та інших процесуальних документів після прийняття такої ухвали судом. Таким чином, доводи позивача є суперечливими, не узгоджуються між собою та з поясненнями сторони відповідача, показаннями свідків та письмовими доказами. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1.\~Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Тлумачення як\~статті 3 ЦК України\~загалом, так і пункту 6\~статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Добросовісність (пункт 6\~статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18). Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19). Якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності), висловила безпосередньо або своєю поведінкою , що відмовляється від права власності, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права. Зазначений висновок відповідає правовому висновку, що викладений у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 126/2200/20 (провадження № 61-10017св22). Очевидно, що дії позивача, який отримав ще 19 травня 1997 року кошти за продаж 3/12 частки житлового будинку по [ADDRESS] , того ж дня видавши довіреність на відчуження вказаної частки житлового будинку шляхом продажу, а через більш ніж 25 років звертається до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно та витребування такого майна, суперечить його попередній поведінці, і є недобросовісними. Згідно ч. 1 ст. 1217 ЦК України - спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46\~цього Кодексу). Відповідно до ч. 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом (ч.ч. 1, 2ст. 321 ЦК України). Згідно положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи встановлені судом обставини та факт того, що на 3/12 частки житлового будинку по [ADDRESS] 21 серпня 1996 року державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Єфимовою Т.І. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] його сину, [PERSON] на спадкове майно, яке складалося з 3/12 частин житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого в [ADDRESS] , а в подальшому таке майно було відчужено за договором купівлі-продажу нерухомого майна № 1901 від 23 травня 1997 року на користь [PERSON] , відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на спадкове майно та витребування у відповідача такого майна. На підставі викладеного, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно та витребування майна із чужого незаконного володіння необхідно відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю. Окрім цього, представником відповідача було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності. У Постанові від 21.10.2020 року по справі №509/3589/16-ц Верховний Суд зазначив, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави. За таких обставин суд дійшов до висновку, що оскільки позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності залишається без розгляду. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини вказує на те, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати мотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Суд вважає за можливе не давати оцінку іншим доводам позивача та представника відповідача, оскільки вони на висновки суду не впливають.

Outcome: dismissed