Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Територіальної громади міста в особі Полтавської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на приміщення (сарай), який розміщений на прибудинковій території житлового будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказала, що вона проживає за адресою [ADDRESS] . Вказана квартира перебуває у її приватній власності, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 27 червня 1996 року. З 1996 року по теперішній час у її власному користуванні перебуває приміщення (сарай), який розміщений на прибудинковій території житлового будинку [ADDRESS] . Раніше її сарай знаходився у двоповерховому приміщенні, яке включало в себе 16 окремих сараїв (8 зверху та 8 знизу). У вказаному приміщенні (сараї) зберігаються її особисті речі. Приміщення (сарай) має погріб, де зберігається виготовлена нею консервація. За вказаний період від органів територіальної громади чи інших установ не надходили вимоги та повідомлення щодо прав власності на вказане приміщення (сарай). Вона користається ним постійно та відкрито. Приміщення сараю межує із приміщенням СП «Інтермедія» за адресою [ADDRESS] , директором якого є [PERSON] 25.04.2023 року останній зруйнував частину її приміщення, заволодів її майном, яке зберігалося у ньому, та привласнив будівельні матеріали. У травні 2023 року вона двічі зверталася з цього приводжу до Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області. У кінці травня 2023 року вона звернулася до Полтавської міської ради у своїх інтересах та інтересах власників квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] із колективним зверненням, в якому прохала вжити заходів щодо припинення незаконних дій [PERSON] , які полягають у самовільному заволодіння земельною ділянкою, яка перебуває у користування співмешканців прилеглої території будинків [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] та руйнуванні приміщення. Полтавське міське управління земельних ресурсів та земельного кадастру повідомило, що вона може звернутися до суду. 01.06.2023 року директор СП «Інтермедія» [PERSON] незаконно зняв з її сараю дах, добудував на частині її приміщення стіну до своєї незаконної побудови та повідомив, що відтепер сарай є його власністю. Управління майном комунальної власності міста листом від 21.06.2023 року повідомило, що приміщення (сарай), розташований по [ADDRESS] на балансовому обліку управління не перебуває. Інформація щодо перебування зазначеного приміщення (сараю) на балансовому обліку будь-яких інших підприємств в управлінні відсутня. КП «ЖЕО № 2» ПМР також повідомив листом від 27.06.2023 року, що на балансі вказаний сарай не перебуває. Таким чином, власників чи управителів приміщення (сараю) немає. На її заяву про проведення технічної інвентаризації для виготовлення технічного паспорту ПП ПБТІ «Інвентаризатор» листом від 21.08.2023 року повідомило, що технічна інвентаризація такого об`єкту зупиняється, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів. 11.08.2023 року вона знову звернулася до правоохоронних органів із заявою, у зв`язку із погрозами [PERSON] фізично заволодіти її приміщенням, про що були внесені відомості до ЄРДР. Враховуючи, що вона відкрито і постійно користується сараєм, який розміщений на прибудинковій території житлового будинку [ADDRESS] , володіння не переривалося протягом строку позовної давності, звернулася до суду з позовом. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 11 вересня 2023 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 15 вересня 2023 року задоволено заяву про забезпечення доказів, доручено ПП Полтавському БТІ «Інвентаризатор» провести технічну інвентаризацію приміщення (сарай), який розміщений на прибудинковій території житлового будинку [ADDRESS] , з виготовленням відповідної документації. 31 жовтня 2023 року позивач звернулася до суду із заявою, в якій змінила позовні вимоги після виготовлення технічного паспорту, а саме прохала: визнати за нею право власності за набувальною давністю на нежитлове приміщення (сарай), площею 3,6 кв.м., що значиться в плані літера «Б», погріб літера «б», розташований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 31 жовтня 2023 року прийнято до розгляду змінені позовні вимоги, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Шевченківську районну у місті Полтаві раду. Від відповідача Полтавської міської ради до суду надійшов відзив на позов, в якому проти задоволення позову заперечує. Представник відповідача [PERSON] вказала, що відповідно до ст.ст. 186, 380, 381 ЦК України господарські будівлі, споруди і приміщення, що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для побутового обслуговування власників (співвласників) будинку, забезпечення їх необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі (житлового будинку) і не є самостійними нерухомими речами. У зв`язку з цим, право власності на такі господарські будівлі, споруди та приміщення, як на окремі об`єкти нерухомого майна, не визнається. Також вказала, що допоміжні приміщення передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають, що встановлено ч.2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Конституційний Суд України також у рішенні від 02.03.2004 року № 4-рп/2004 у справі № 1-2/2004 та від 09.11.2011 № 14-рп/2011 у справі № 1-22/2011 надав офіційні тлумачення цієї статті, суть яких зводиться до того, що право власності на допоміжні приміщення виникає одночасно з право власності на квартиру, незалежно від підстав його набуття, та не потребує будь-яких дій для його підтвердження. Таким чином, право власності на господарські будівлі, споруди і приміщення багатоквартирного будинку набуваються особами разом із набуттям права власності на житлові приміщення даного будинку, що слідує із ч.3 ст. 6 ЗУ «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Право власності співвласника на спільне майно багатоквартирного будинку ( у тому числі, господарські будівлі, споруди і приміщення) підтверджується правовстановлюючим документом співвласника на квартиру в цьому будинку. При реєстрації права власності на приватизовану квартиру реєстратор не має законних підстав для встановлення розміру часток співвласника багатоквартирного будинку в майні спільної сумісної власності. Відповідно у документах право право власності ці частки не зазначаються. Разом з тим, зазначені господарські будівлі належать до об`єктів, які підлягають технічній інвентаризації в складі основної будівлі, а тому повинні бути відображені у матеріалах технічної інвентаризації на такий будинок. У разі їх відсутності необхідно замовити проведення технічної інвентаризації цілісного майнового комплексу багатоквартирного будинку. Тому необхідно здійснити технічну інвентаризацію основної будівлі із господарськими будівлями і спорудами, що входять до її складу. Крім того, багатоквартирні будинки та належні до них господарські будівлі, споруди і приміщення пов`язані із земельними ділянками, на яких вони розміщені. Вказані земельні ділянки передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку (ч.2 ст. 42 Земельного Кодексу України). Цією нормою та ЗУ «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку не передбачено права власника окремої квартири багатоквартирного будинку на виділення у натурі та на отримання безоплатно у власність частини земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний будинок ( Постанова ВС у справі № 569/12347/16-ц). Вважає, що якщо судом буде встановлено, що вказані допоміжні будівлі розташовані на прибудинковій території, то право власності на них настає одночасно із набуттям права власності на житлові приміщення цього будинку та окремого набуття права власності на сарай не потребується (а.с.71-74). Позивач [PERSON] подала до суду відповідь на відзив, в якій заперечення на позов не визнає. Вказала, що сарай, який є предметом спору, відноситься до нежитлового приміщення, про що зазначено у технічному паспорту, а не до допоміжного, а тому є самостійним об`єктом нерухомого майна, на який можливо визнати право власності за набувальною давністю. Посилалася на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19), у якій зроблений аналогічний правовий висновок у справі з подібними правовідносинами. Ухвалою суду від 19 березня 2024 року у задоволенні клопотання [PERSON] про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ПП ПБТІ «Інвентаризатор» відмовлено. Задоволено клопотання про витребування доказів у ПП ПБТІ «Інвентаризатор». У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник Листопад Н.А. позов підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним у заявах по суті спору. Представник відповідача Полтавської міської ради у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Шевченківської районної у місті Полтаві ради Бречко Є. у судове засідання не з`явилася. До суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника, при вирішенні процесуальних питань покладалася на розсуд суду (а.с.176). Суд, заслухавши учасників справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] проживає та є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , на підставі Договору купівлі-продажу від 27 червня 1996 року на ім`я [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори Ткаченко Н.В., за реєстровим № 7-3147 (а.с.11-12). Прізвище « [PERSON] », яке вказано у договору купівлі-продажу, змінено на підставі Свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] від 16 березня 2013 року (а.с.10). З Технічного паспорту на квартиру вбачається, що вказана квартира розташована на 1-му поверсі 2-ох поверхового будинку та складається із однієї кімнати 17,3 кв.м., кухні, площею 5,5 кв.м., вбиральні 1,1 кв.м., коридору 2,7 кв.м., душової 0,7 кв.м., загальна площа 27,3 кв.м. (а.с.13-14). На замовлення позивача ПП ПБТІ «Інвентаризатор» виготовлено Технічний паспорт на нежитлове приміщення (сарай) по [ADDRESS] , площею 3,6 кв.м. (а.с.55-58). Позивач у позові вказує, що з моменту придбання квартири у 1996 році по теперішній час вона користується приміщенням (сараєм), який розташований на прибудинковій території житлового будинку [ADDRESS] . Вказаний сарай раніше знаходився у двохповерховому приміщенні, яке включало у себе 16 (8 знизу та 8 зверху) окремих сараїв. Потім двохповерхове приміщення було частково зруйновано. [PERSON] позивачки залишився у її користуванні, в якому вона зберігає свої особисті речі. Також позивач зазначає, що приміщення сараю межує із приміщенням СП «Інтермедія» за адресою: м.Полтава, вул.Героїв-Чорнобильців, 14, директором якого є [PERSON] . Останній починаючи з 2023 року неодноразово намагався заволодіти її майном, здійснив над її сараєм надбудову, з приводу чого вона зверталася до правоохоронних органів (а.с.18-20). Крім того, [PERSON] зверталася до інших органів державної влади щодо правового статусу сараю. Так, листом Полтавського міського управління земельних ресурсів та земельного кадастру від 21.06.2023 року за вих. № 01-04-01.2-12/1569 [PERSON] повідомлено, що відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Контроль за використанням та охороною земель покладено на спеціально уповноважені органи виконавчої влади у сфері державного контролю за використанням та охороню земель, які не підпорядковуються органам місцевого самоврядування. У разі порушення її прав рекомендовано звернутися до суду (а.с.21). Управління майном комунальної власності міста листом від 21.06.2023 року за вих.. № Г01-05/01.1-12/847-147 повідомило [PERSON] , що приміщення (сарай), розташоване по [ADDRESS] на балансовому обліку управління не перебуває . Інформація щодо перебування зазначеного приміщення (сараю) на балансовому обліку будь-яких інших підприємств, установ, організацій в управлінні відсутня (а.с.22). Згідно з відповіддю КП «ЖЕО № 2» ПМР на заяву [PERSON] за вих. № 426/2023 року від 27.06.2023 року, на балансі КП «ЖЕО № 2» не перебуває сарай, який розміщений на прибудинковій території житлового будинку [ADDRESS] . Із листа Полтавського міського управління земельних ресурсів та земельного кадастру від 02.04.2024 року за вих..0104-01.214/818 слідує, що станом на 02.04.2024 року інформація щодо передачі у власність або користування вищевказаної земельної ділянки в Департаменті відсутня (а.с.186). ПП Полтавське БТІ «Інвентаризатор» листом від 04.11.2024 року за вих. 11972 повідомило [PERSON] , що станом на 10 жовтня 2023 року визначено конкретне місце розташування сараю, будівля відображена у технічному паспорті за адресою: [ADDRESS] знаходиться на несформованій земельній ділянці за ознаками прибудинкової території. Земельна ділянка під будівлею не є сформованою, кадастровий номер відсутній, правовстановлюючих документів не надавалося (а.с.187). У судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] повідомили, що є власниками квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] у вказаному будинку відповідно. Під час приватизації квартири вони також приватизували сараї, які були у користуванні у кожній сім`ї в будинку. Окремі номери сараям не присвоювалися. Сараї знаходяться на прибудинковій території. Підтвердили, що [PERSON] також користується сараєм у їхньому двору з часу придбання квартири. \~ \~ \~ \~ Згідно з частиною 1\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1\~статті 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини 2\~статті 77 ЦПК України\~предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Відповідно до\~статті 328 Цивільного кодексуУкраїни\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої\~статті 344 Цивільного кодексу України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій\~статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом\~статті 2 Цивільного кодексу України\~є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до\~статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої\~статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у\~Цивільному кодексі України\~строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу. Спірне приміщення, на яке він просить визнати право власності, розташовано на прибудинковій території будинку [ADDRESS] та це приміщення ідентифікується як нежитлове приміщення (сарай). Позивач стверджує, що вона з 1996 року безперервно володіє та користується вказаним приміщенням, а тому вважає, що набула право власності на нього. Однак позивач не надав належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності правових підстав щодо володіння спірним нерухомим майном, а відповідно й наявності у неї добросовісності такого володіння. Будинок за адресою [ADDRESS] , є багатоквартирним будинком. Враховуючи досліджені судом матеріали справи та аналізуючи питання про користування прибудинковою територією, суд виходить з того, що прибудинкова територія - це встановлена за проектом поділу території мікрорайону (кварталу) та проектом забудови земельна ділянка багатоквартирної несадибної житлової забудови, яка необхідна для розміщення та обслуговування житлового будинку (будинків) і пов`язаних з ним господарських та технічних будівель і споруд. Прибудинкова територія встановлюється для будинку (будинків) і не може виділятися для частини будинку (блоку, поверху, секцій квартир тощо). Згідно ст.42 Земельного Кодексу України\~земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації. Згідно Рішення Конституційного Суду від 09.11.2011N14-рп/2011 допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям "мешканці" треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення. Крім того, таке функціональне призначення, як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку, має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою. З цього випливає, що допоміжне приміщення може бути розташоване і поза межами дво- або багатоквартирного будинку. Поряд з тим, позивач посилається на те, що вона почала користуватися спірним сараєм після купівлі квартири, яким до того користувався попередній власник, як на підставу добросовісного користування спірним приміщенням. Проте, у судовому засіданні встановлено, що ні за попереднім власником, ні за будь-якою іншою особою вказане приміщення не було зареєстроване на праві власності, на балансі на Управління майном комунальної власності міста, ні КП «ЖЕО №»» не перебувало». Доказів введення вказаного приміщення в експлуатацію суду не надано. Більш того, як вбачається із документів долучених до технічної інвентаризації, що не заперечує і позивач, над сараєм здійснена добудова іншою особою. Також [PERSON] не довела, що не знала про неправомірність заволодіння майном, адже у договорі купівлі-продажу вказаний сарай не зазначений як предмет договору та вона його не придбавала, а тому добросовісність володіння не доведена. Враховуючи положення статей\~335\~і\~344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Позивачу було відомо, що вона володіла спірним приміщенням фактично. Фактичне володіння не є підставою для законного володіння. Крім цього, територія, на якій розміщене спірне приміщення, є прибудинковою і призначена для обслуговування житлового будинку. Посилання позивача на застосування до спірних правовідносин висновків Великої палати Верховного Суду виснуваних у справі № 598/175/15-ц від 23 жовтня 2019 року є неспроможним, оскільки правовий статус приміщень, які є предметом спору у даній справі та у справі № 598/175/15-ц не є тотожним, оскільки сарай за адресою Героїв-чорнобильців, 10а у м.Полтава не можна віднести до нежилого приміщення за своїми характеристиками, а отже він є допоміжним приміщенням (стаття 1 Закону №\~2482-XII).. Таким чином, спірний сарай відноситься до житлового фонду та не може бути самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Відтак, беручи до уваги викладене та оцінюючи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що [PERSON] має право для набуття права власності на спірне нежитлове приміщення (сарай) за набувальною давністю. З огляду на викладене, позов задоволенню не підлягає. \~ \~ \~ \~Виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову судом відмовлено, судовий збір суд відносить на рахунок позивача.

Outcome: dismissed