Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-19 00:00:00

17.12.2024 р. позивач звернулася в суд з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що [INFO] \~ померла\~ мати позивача, [PERSON] . До складу спадщини, що відкрилася на день смерті матері, ввійшло наступне майно: -житловий будинок з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] ; -право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності КСГП ім. Ватутіна розміром 0,71 в умовних кадастрових гектарах вартістю 2554 грн, посвідчене Сертифікатом ЗК № 0090415 від 10.04.1997, виданим на ім`я [PERSON] на підставі рішення Виноградівської РДА №138 від 27.03.1997, реєстровий номер у Книзі реєстрації сертифікатів 6374. Спадкодавець не залишила заповіту. Відкрилася спадщина за законом. Для оформлення спадщини позивач звернувся до нотаріальної контори, але отримала відмову, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно. В судове засідання позивач не з`явилася, однак у позовній заяві, представник позивача, адвокат Хемишинець Е.І., заявила клопотання, в якому вимоги позову підтримала і просила такі задоволити. Відповідач до суду не з`явився, проте надав письмову заяву в якій просив слухати справу у його відсутності, позовні вимоги визнав і не заперечив проти їх задоволення. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує прав та інтересів інших осіб. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимог позивача [PERSON] . Судом встановлено, що [INFO] в с. Боржавське померла мати позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим від 30.10.2014 р. серії [NUMBER] На момент смерті [PERSON] була зареєстрована та проживала у [ADDRESS] . Її чоловік [PERSON] помер раніше [INFO] , актовий запис про смерть №17 від 22.10.1979 по виконкому Боржавської сільської ради. За змістом довідок на спадкування від 23.01.2024 за № 20.1-07/60 позивач прийняв спадщину в силу ст.1268 ЦК України, оскільки постійно проживав разом зі спадкодавицею на день відкриття спадщини. До складу спадщини [PERSON] ввійшло наступне майно: -житловий будинок з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] . Будинок належав спадкодавцю на підставі записів у погосподарській книзі, однак правовстановлюючі документи за життя власника не виготовлено. До складу спадщини також ввійшло право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності КСГП ім. Ватутіна розміром 0,71 в умовних кадастрових гектарах вартістю 2554 грн, посвідчене Сертифікатом ЗК №0090415 від 10.04.1997, виданим на підставі рішення Виноградівської РДА №138 від 27.03.1997, реєстровий номер у Книзі реєстрації сертифікатів 6374. Спадкова справа не відкривалася про що свідчить Витяг зі спадкового реєстру № 79532850 виданого нотаріусом Стойка С.М. Через відсутність правовстановлюючого документу на будинок позивач не може оформити спадщину нотаріально тому змушений захищати своє право у судовому порядку шляхом визнання права. Відповідачка є донькою спадкодавця. Їй відомо про відкриття спадщини, про її склад, про мій намір оформити право на спадкове майно, вона не прийняла спадщину та не має претензій на спадкове майно Згідно довідки від 16.11.2024 р. №1094, технічного паспорта від 11.11.2024 p., виданих КП «Виноградівське РБТІ», житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами в [ADDRESS] будівництвом завершений Інвентаризаційна вартість житлового будинку, загальною корисною площею 116,7 кв.м., з надвірними спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , складає 437080\~ грн. Відповідно до п. 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. З правової точки зору, паювання земель є юридичним фактом, що тягне за собою передачу кожному з членів сільськогосподарського підприємства, якому виділена земельна частка (пай), лише права розпорядження нею. Тому ні володіти земельною часткою (паєм), ні тим більше користуватися нею власник такої частки не може не тільки юридично, а й фізично. А отже він не може передати право користування часткою іншій особі, наприклад, на підставі договору оренди, оскільки ніхто не може передати іншій особі більше прав, ніж має сам. Це є аксіомою правового регулювання суспільних відносин. Таким чином, сертифікат на право на земельну частку (пай) слід розглядати як правовстановлюючий документ, що засвідчує наявність у її власника лише однієї правомочності права розпорядження земельною часткою (паєм). Власник земельної частки (паю) і власник земельної ділянки наділені різним обсягом правомочностей: якщо останній наділений усіма правомочностями власника, то особа, яка має право на земельну частку (пай), лише однією з них. Отже, сертифікат на право на земельну частку (пай) не можна розглядати як правовстановлюючий документ, що посвідчує всі три правомочності власника земельної ділянки володіння, користування та розпорядження нею, а відтак у разі спадкування спадкодавець набуває право на земельну частку (пай). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 Постанови від 16.04.2004 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Інші спадкоємці відсутні та до нотаріуса за прийняттям спадщини не зверталися. На даний час позивач не може оформити право на спадщину на вказаний житловий будинок із-за відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно. В п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування роз`яснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її, В п.3.1 Узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації об`єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім`я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно. Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред`явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Верховний Суд України в гі. 23 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 роз`яснив, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Крім того, відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. З ст. 1296 ЦК відсутність Свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Виходячи з вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.І ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідну до ст. 16 ЦК України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. За правилами ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно до правової позиції, викладеної у Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 27.09.2012 року № 10-1387/0/4-12 "Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування", вбачається, що у відповідності до ст. 2 ЗУ від "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" 1 липня 2004 року N 1952-1V, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. На підставі ст.ст. 392, 1218, 1268, 1297 ЦК України,

Outcome: approved