Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-19 00:00:00

01.05.2023 року до суду звернувся позивач, [PERSON] , з позовом про визнання права власності за набувальною давністю до відповідача Верхньодніпровської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: комунальне підприємство «Верхньодніпровське бюро технічної інвентаризації». 05.05.2023 року ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовче судове засідання на 28.07.2023 року. 17.06.2024 року проведений перерозподіл цивільної справи іншому складові суду . Справа призначена до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 25.07.2024 року. 25.07.2024 року в підготовчому судовому засіданні оголошена перерва до 18.12.2024 року. 18.12.2024 року проведене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду на 18.12.2024 року. 18.12.2024 року в судовому засіданні оголошена перерва до 20.01.2025 року. Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось відповідно до положень ст. 247 ЦПК України. Згідно поданої позовної заяви позивач просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на нежитлову будівлю літера А-1 площею 430.7 кв.м., що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область біля автодороги Верхньодніпровськ-Боровківка-Доброгірське км 20+450 В обґрунтування позовних вимог посилаючись на наступне: він з 1996 року користується нежитловою будівлею в с.Боровківка, яка розташована за межами населеного пункту біля автодороги Верхньодніпровськ-Боровківка-Доброгірське км 20+450 . Веде на ній господарську діяльність по теперішній час. Даною нежитловою будівлею він володіє добросовісно, безперервно. Утримує її та прилеглу територію в належному стані ( перекрив дах, здійснює її охорону). Так як він добросовісно заволодів чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти цим нерухомим майном більше десяти років, вважає, що він набув право власності на це майно за набувальною давністю, що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, давши пояснення, фактично викладені в позовній заяві. Також пояснив, що дана будівля колись належала колгоспу. Потім колгосп припинив свою діяльність, та його майно фактично було розібране. За даною будівлею він здійснював та на даний час здійснює догляд, не дозволив її розбити. Перекрив дах, обновив двері. Косить траву навколо неї та підтримує в належному стані. Використовує для зберігання належних йому речей. В подальшому в судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідачем, Верхньодніпровською міською радою, подана заява, згідно якої останній не заперечує проти задоволення позовних вимог. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, представник КП «Верхньодніпровське БТІ» в судовому засіданні пояснила, що позивач звернувся до їхнього підприємства з метою проведення технічної інвентаризації даної будівлі. До часу звернення позивача, архівної справи на дану будівлю в архіві підприємства не було. Власність на дану будівлю ніким не оформлялась. Була проведена інвентаризація цієї будівлі. Та визначено, що остання виконує функції сховища, комори. Щодо задоволення позовних вимог покладається на розсуд суду. В подальшому в судове засідання не з`явилась, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, заслухавши пояснення учасників розгляду справи, свідка, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Між сторонами виникли правовідносини із права власності на нерухоме майно. Згідно пояснень позивача судом встановлено, що з 1996 року похивач користується нежитловою будівлею в с.Боровківка, яка розташована за межами населеного пункту біля автодороги Верхньодніпровськ-Боровківка-Доброгірське км 20+450 . Веде на ній господарську діяльність по теперішній час. Даною нежитловою будівлею він володіє добросовісно, безперервно. Утримує її та прилеглу територію в належному стані ( перекрив дах, здійснює її охорону). Позивач вважає, що оскільки він добросовісно заволодів чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти цим нерухомим майном більше десяти років, він набув право власності на це майно за набувальною давністю. Факт тривалого, добросовісного і безперервного володіння позивачем зазначеним вище нерухомим майном підтверджується показаннями свідка [PERSON] , яка в судовому засіданні пояснила, що вказаною в позовній заяв нежитловою будівлею позивач користується більше десяти років, приблизно з 1996 року. Будівля стара, раніше належала колгоспу. Якби позивач її не підтримував в належному стані її б давно розібрали б. А так дане приміщення використовується позивачем як сховище. Він обкошує територію біля цього приміщення, проводить ремонтні роботи. Ніяких претензій до нього з приводу користування даним приміщенням не було. Відповідно до довідки Верхньодніпровської міської ради № 167 від 04.04.2023 року судом встановлено, що земельна ділянка площею 1026 кв.м., на якій розташована нежитлова будівля ( зерносховище, що знаходиться в селі Павло-Григорівка за межами населеного пункту біля автодороги Верхньодніпровськ-Боровківка-Доброгірське км 20+450 не передана у власність або в користування.. Відповідно до акту обстеження від 01.12.2021 року № 744 встановлено, що гр. [PERSON] в період з 1996 року і по теперішній час дійсно користується нежитловим приміщенням, а саме складом на території [ADDRESS] , орієнтир місця знаходження - поблизу залишків колишньої МТФ № [NUMBER] в с. Павло-Григорівка, а також поряд із виробничою базою СФГ «Романцівське». Таким чином судом встановлено, що з 1996 року по теперішній час позивач добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується зазначеним вище нерухомим майном. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.ст.321,328 ЦК України право власності є непорушним та набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; -володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК) (п. 9 Постанови). Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю, (п. 11 Постанови) Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 4, 5 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади, (п. 13 Постанови) Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень") (п. 14 Постанови) Враховуючи, що позивач [PERSON] , більше 10 років відкрито, безперервно володіє та користується вищевказаним нерухомим майном, яке має статус безхазяйного. Добросовісно заволодів наявним майном. Володіє даним нерухомим майном відкрито, підтримує в належному стані. Володіння позивача зазначеним вище нерухомим майном відоме як посадовим особам, так і іншим особам. І будь-які особи не оспорюють володіння позивача даним майном. Володіння позивача зазначеним вище нерухомим майном є непреривним, так як позивач не покидав його протягом всього цього часу, відповідно наявні всі правові підстави для визнання за позивачем в судовому порядку права власності на зазначене в позовній заяві нерухоме майно за набувальною давністю. Понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору суд вважає за можливе покласти на позивача так як відсутня вина відповідача у виникненні даного спору.

Outcome: approved