Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-26 00:00:00

15.11.2023 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Краснолиманське» про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та відшкодування моральної шкоди, у якому просить стягнути з відповідача на свою користь інфляційні втрати у сумі 79566,09 грн, три проценти річних у сумі 14162,40 грн, а також стягнути на відшкодування моральної шкоди 6200,00 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 04.01.2021 р. у справі № 226/2556/20, яке набрало законної сили, стягнуто з ТОВ «Краснолиманське» на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі 113173,35 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 88298,34 грн та судові витрати у сумі 840,80 грн, а всього 202312,49 грн. Посилаючись на те, що відповідач покладені на нього судовим рішенням зобов`язання своєчасно не виконав, позивач вважає, що наявні правові підстави для стягнення з відповідача на його користь за прострочення виконання грошового зобов`язання інфляційних втрат у сумі 79566,09 грн, трьох процентів річних у сумі 14162,40 грн, а також спричиненої моральної шкоди, яку він оцінює у розмірі 6200,00 грн, а тому звернувся до суду з даним позовом з метою захисту своїх порушених прав. Ухвалою від 20.11.2023 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. Позивач в судове засідання не з`явився, однак на адресу суду надійшла письмова заява його представника, зі змісту якої вбачається, що останній позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі, а також розглянути справу за його відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак на адресу суду від нього надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що останній проти позовних вимог заперечив, просив суд відмовити у їх задоволенні. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 04.01.2021 р. у справі № 226/2556/20, яке набрало законної сили, стягнуто з ТОВ «Краснолиманське» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у сумі 113173,35 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 88298,34 грн та судові витрати у сумі 840,80 грн, а всього 202312,49 грн. Вказане рішення суду набрало законної сили, що підтверджується матеріалами справи. Як вбачається з матеріалів справи, 17.02.2021 р. головним державним виконавцем Покровського міськрайонного відділу ДВС СМУ МЮ (м.Харків) з метою примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення суду, відкрито виконавче провадження № [NUMBER]. 15.03.2021 р. головним державним виконавцем ВПВР УЗПВР у Донецькій області СМУ МЮ (м.Харків) винесено постанову про прийняття виконавчого провадження № [NUMBER], а 30.10.2023 р. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». 06.11.2023 р. приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Варавою Р.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 73246014. 07.11.2023 р. приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Варавою Р.С. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 73246014, відкритого на підставі дубліката виконавчого листа № 226/2556/20 від 27.10.2023 р., у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Так, 04.03.2023 р. відповідачем сплачено частину боргу у сумі 125825,90 грн, а 07.11.2023 р. решту суми боргу у розмірі 76436,59 грн, що підтверджується матеріалами справи та стороною відповідача не заперечувалось. Судом встановлено, що відповідач покладені на нього судовим рішенням зобов`язання у добровільному порядку не виконував, а виконав їх тільки 07.11.2023 р. під час примусового виконання рішення суду. Будь-яких доказів на спростування вказаної обставини суду надано не було. Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Димитровського міського суду Донецької області від 04.01.2021 р. у справі № 226/2556/20, яке набрало законної сили, у ТОВ «Краснолиманське» перед [PERSON] виникло грошове зобов`язання у розмірі 202312,49 грн. Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт, рішення суду). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 р. у справі № 686/21962/15-ц). Як вбачається з матеріалів справи, грошове зобов`язання ТОВ «Краснолиманське» перед [PERSON] у розмірі 202312,49 грн виникло на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, однак 04.03.2023 р. воно було виконано тільки у частині суми 125825,90 грн, а 07.11.2023 р. у решті суми в розмірі 76436,59 грн, а тому суд вважає, що наявні правові підстави для застосування положень статті 625 ЦК України. Згідно з викладеним позивачем розрахунком, інфляційні втрати та три проценти річних за прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання у сумі 202312,49 грн складають 77250,67 грн (за період з 01.03.2021 р. по 28.02.2023 р.) та 12604,35 грн (за період з 04.02.2021 р. по 03.03.2023 р.) відповідно, а у сумі 76436,59 грн складають 2315,42 грн (за період з 01.03.2023 р. по 30.06.2023 р.) та 1558,05 грн. (за період з 04.03.2023 р. по 06.11.2023 р.) відповідно. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Положеннями ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За таких обставин, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та враховуючи те, що відповідач несвоєчасно виконав покладене на нього рішенням суду грошове зобов`язання зі сплати на користь позивача грошових коштів, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, суд приходить до висновку, що позов у частин вимоги про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні втрати у загальній сумі 79566,09 грн та три проценти річних у зальній сумі 14162,40 грн, а всього 93728,49 грн. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ст. 23 ЦК України). Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ч.1 ст. 1167 ЦК України). Згідно з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 01.09.2020 р. у справі № 216/3521/16-ц, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Таким чином, оскільки судове рішення про стягнення на користь позивача грошових коштів у вигляді заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку, яке набрало законної сили ще 04.02.2021 р. виконано з вини відповідача тільки 07.11.2023 р., позивач протягом тривалого часу був позбавлений належної матеріального забезпечення, у зв`язку з чим не мав можливості вести звичний спосіб життя та його життєві плани були суттєво порушені, через те, що заробітна плата слугувала основним джерелом існування та забезпечувала належний рівень життя його сім`ї, тому

Outcome: partial