Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-21 00:00:00

Позивачка, в інтересах якої діє адвокат Машошина А.О., звернулася до суду з позовом, в якому просить виселити [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , з квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого жилого приміщення. На обґрунтування позову зазначено, що 31 липня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, від якого вони мають доньок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська у справі № 209/1917/22 від 24 жовтня 2022 року шлюб між ними був розірваний. В подальшому [PERSON] змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] , внаслідок укладання шлюбу. Старша донька [PERSON] , [INFO] , є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування ВРО № 695887, реєстр №1-26, 10 січня 2012 року. Оригінал договору відповідач не віддав їхній доньці. У цій квартирі зареєстрованими є [PERSON] , її колишній чоловік [PERSON] та обидві їхні доньки. У березні 2022 року, після початку повномасштабного військового вторгнення РФ на територію України, [PERSON] прийняла рішення вивезти дітей у безпечне місце. Старша донька, [PERSON] виявила бажання залишитися з батьком в Україні, [PERSON] врахувала її бажання, та тимчасово виїхала з молодшою донькою, [PERSON] до Федеративної Республіки Німеччина, де вони разом перебували до лютого 2023 року. У лютому 2023 року [PERSON] привезла молодшу доньку для можливості побути зі старшою донькою, поспілкуватися та побачити батька і для того, щоб побути зі старшою донькою. В подальшому, у червні 2023 року обидві доньки переїхали жити до батьків [PERSON] та повідомили її про бажання виїхати на постійне проживання з України до неї. Після оформлення документів, у вересні 2023 року обидві доньки разом з [PERSON] виїхали на постійне проживання до Федеративної Республіки Німеччина, на даний момент проживають та зареєстровані разом з нею за адресою: [ADDRESS], вони планують будувати своє майбутнє у цій країні і наразі не мають наміру повертатися до України. Після завантаження застосунку «Дія» у ньому відобразилися судові рішення, а саме ухвала судді Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської обл. Решетник Т.О. від 18 жовтня 2023 року у справі № 209/3115/23 за позовом ТОВ «ЖИЛКОМ-2018» до [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] , про стягнення заборгованості за управління та утримання багатоквартирним будинком за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 20822,83 грн. та ухвала судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області Петрюк Т.М. від 30 січня 2024 року у цій же справі, де відповідачем зазначена саме неповнолітня [PERSON] . Вона, піклуючись про дотримання прав своєї доньки та її майбутнє, перевірила у сервісі онлайн-оплат «EasyPay» інформацію щодо здійснення оплат відповідачем комунальних послуг за об`єктом за адресою: [ADDRESS] , де він єдиний продовжує проживати, та виявила величезну існуючу заборгованість за наступними видами послуг: квартплата, нарахована ТОВ «Жилком-2018» - в розмірі 22767,70 грн.; вивіз сміття TOB «ЕККО-СІТІ» - в розмірі 3956,30 грн.; абонплата КП МР «КАМ`ЯНСЬКА ТЕПЛОПОСТАЧАЛЬНА КОМПАНІЯ» - в розмірі 1373,17 грн.; опалення КП МР «КАМ`ЯНСЬКА ТЕПЛОПОСТАЧАЛЬНА КОМПАНІЯ» - в розмірі 51866,80 грн. Разом (без врахування можливої заборгованості і за інші види комунальних послуг, які не відображаються у даному сервісі) заборгованість складає 79963,97 грн. Задля збереження майна своєї доньки [PERSON] звернулася за правовою допомогою до адвоката. Її представником було здійснено адвокатські запити до усіх організацій, що надають комунальні послуги, на які надійшли відповіді з підтвердженням даної інформації. Окрім того, у відповіді ТОВ «ЕККО-СІТІ» зазначається про те, що за останні два роки жодного платежу здійснено не було. Тобто, фактично проживаючи у цій квартирі, відповідач не сплачує взагалі за послуги, що надаються щомісяця комунальними підприємствами, тим самим накопичуючи величезні борги. За інформацією, наявною у [PERSON] , у матері відповідача є квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , тому він може переїхати жити до неї, якщо виконувати обов`язок зі сплати комунальних послуг у квартирі доньки він неспроможний. Вказана бездіяльність відповідача наносить шкоду майну, що належить на праві приватної власності неповнолітній доньці, та створює умови для позбавлення її цього права в майбутньому з огляду на наступне. Так, наявність заборгованості за надані комунальні послуги дає право підприємствам - надавачам вказаних послуг на звернення до суду із заявою про примусове стягнення відповідної заборгованості зі споживача - власника відповідного об`єкту нерухомого майна. В свою чергу, подальше виконання судового рішення в примусовому порядку поставить під загрозу збереження права власності на квартиру за донькою [PERSON] з огляду на наступне. З урахуванням того, що станом на 16 травня 2024 року загальна заборгованість за надані комунальні послуги у квартирі вже складає 79963,97 грн., через чотири роки, коли власник - донька [PERSON] досягне повноліття, ця заборгованість цілком ймовірно сягне рівня 20 розмірів мінімальних заробітних плат, навіть, з урахуванням того, що її розмір може й збільшуватися. А тому, виконавець буде вправі реалізувати це майно для забезпечення виконання судових рішень про стягнення заборгованості. З огляду на те, що [PERSON] не збирається повертатись до України, та зважаючи на постійне накопичення відповідачем боргів за вказаним об`єктом нерухомого майна, з метою збереження останнього, вона виявила бажання здійснити продаж цієї квартири. Зважаючи на те, що [PERSON] є неповнолітньою, представником [PERSON] було подано адвокатський запит до Органу опіки та піклування КМР в особі Служби у справах дітей КМР, як до організації, що здійснює діяльність, пов`язану із захистом майнових прав дитини із проханням надати роз`яснення щодо можливості здійснення неповнолітньою [PERSON] правочину з відчуження її квартири. У відповідь на адвокатський запит, третя особа повідомила, що Орган опіки та піклування не може надати дозвіл на здійснення правочину щодо нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , яке на праві власності належить неповнолітній дитині [PERSON] , [INFO] , оскільки їй не буде гарантовано забезпечення права на житло. А отже, з огляду на неможливість відчуження квартири, єдиним способом захистити права неповнолітньої доньки [PERSON] є саме виселення відповідача з квартири з подальшими: або припиненням надання усіх послуг задля недопущення накопичення боргів, або здачею квартири у оренду (чим забезпечити своєчасну оплату комунальних послуг орендарями) і також забезпечити збереження та цінність належного доньці майна - квартири. З огляду на таку ситуацію, з метою запобігання більш важких наслідків, а саме порушення прав неповнолітньої дитини щодо належного їй майна, слід дійти до висновку, що виселення відповідача зі спірного житлового приміщення переслідує легітимну мету. З вини відповідача, який продовжує проживати у квартирі, не виконуючи при цьому обов`язки щодо її утримання, донька [PERSON] не має можливості використовував належну їй на праві власності квартиру на власний розсуд, зокрема не може здати цю нерухомість в оренду. Знов-таки з вини відповідача на неповнолітню дитину покладається надмірний тягар щодо сплати комунальних послуг, якими вона не користується, але які нараховуються на як на власника нерухомого майна. Наголошує, що відповідач за останні два роки комунальні послуги не сплачує та відмовляється добровільну виселитися, чим чинить перешкоди у користуванні і розпорядженні майном, у зв`язку з чим [PERSON] , в інтересах своєї неповнолітньої доньки, змушена звернутися до суду із даним позовом. Заходи досудового врегулювання спору та врахування можливого інтересу відповідача щодо подальшого проживання у квартирі, проводилися позивачем у вигляді направлення 23 лютого 2024 року на адресу відповідача письмової вимоги. Однак жодної реакції на вказану вимогу не надходило, ані у письмовому вигляді, ані у вигляді сплати існуючого боргу. Зазначена у позові заборгованість не погашена, що розцінюється позивачем як відмова відповідача від врегулювання даного спору. 17 червня 2024 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. 19 вересня 2024 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Представниця позивачки [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити позов та пояснила, що вони намагались вирішити це питання у досудовому порядку, але відповідач пояснює, що він сплачує аліменти і ці гроші вони можуть звертати на комунальні послуги. Зараз борги не погашаються ні відповідачем, ні позивачем. З позовом про стягнення з відповідача вартості комунальних послуг вони не зверталися. Представник відповідача [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи без участі відповідача та представника відповідача, у якій зазначив, що станом на сьогодні, відповідач тяжко хворіє, має проблеми із хребтом (спинна грижа) та не може самостійно переміщуватися і з`явитись у судове засідання. З урахуванням інформації наведеної у позові, відповідач рахує, що позовна заява має бути залишена без задоволення в зв`язку із тим, що позивачем та представником позивача не надано доказів які підтверджують право на представництво інтересів спільної дитини в питаннях визначених у прохальній частині заяви. В контексті гл. 14 СК України (статей 173-179) передбачено право на спільне вирішення обома батьками питань щодо розпорядження та управління майном яке належить малолітній дитині, а не одноособово одним із батьків. Позовні вимоги про визнання такого права за позивачем у поданій заяві відсутні, а отже таке питання має вирішуватись спільно. В той же час відсутні будь-які докази які хоч якимось чином вказують на те, що дитині як володільцю майна відомо про дії матері, які пов`язані із виселенням батька. За таких обставин, очевидно, що заяву подано неналежним суб`єктом звернення до суду, а самим позивачем обрано невірний спосіб захисту, який мав звернутись із іншим позовом, який включав би питання пов`язані із реалізацією батьківських прав в форматі який відповідає уявленню одного із батьків стосовно способу використання приміщення про який значиться у цьому позові. Оскільки спір стосується реалізації батьківських прав, та зокрема спору між батьками щодо управління майном дитини, то можна додати наступне: ч. 4 ст. 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Позивач не скористався належним арбітражем спірного питання в досудовому порядку та не звертався до органу опіки та піклування з вжиття належних заходів пов`язаних із неналежною поведінкою батька, а також, всупереч положенням СК України, не залучив його до участі у справі, а отже рішення у цій справі не може рахуватись законним. За відсутності висновку органу опіки у справі неможливо належним чином підготувати відзив у справі. Позивачем не доведено порушення чи зловживання відповідачем правами чи інтересами дитини, оскільки зазначення факту наявності боргу не свідчить про такі порушення з його сторони. Зокрема, позивач зазначає розмір боргу, основна частина із якого утворилась при сумісному проживанні із відповідачем під час шлюбу, а отже солідарна частка вини у його утворені як одного із батьків та особи яка проживала в квартирі на позивачі. Частина боргу після розлучення в солідарній частині розповсюджується і на дітей які також проживали в цьому приміщені. Майно яке належить дочці, було придбане відповідачем за власні кошти до шлюбу із позивачем. Після народження дочки батько безвідплатно передав майно дочці для забезпечення якнайкращих матеріальних умов життя для неї. Борги які утворились, пов`язані із наявним спором між сім`єю та комунальними службами, які не надавали належні послуги щодо теплопостачання, про що відомо позивачу, та яка підтримувала відповідні дії сім`ї під час сумісного проживання. Сам по собі позов, хоч і має власний предметний зміст, на думку відповідача, є лише продовженням непроцесуального тиску зі сторони позивача з використанням суду, на предмет відмови відповідача від батьківських прав на дітей. Для цього позивач намагається створити проблеми та складнощі в житті відповідача. Позивач вважає та відноситься до дітей як до своєї особистої речової власності та хоче переоформити їх на нового чоловіка з яким проживає в Німеччині. Відповідач не відмовиться від своїх прав та обов`язків по відношенню до дітей. Інше питання стосується того, що матір хоче привласнити собі кошти за продаж квартири, та використати на свої цілі. В разі продажу не існуватиме реальних інструментів контролю за їх витратами, про що справедлива вказано органом опіки за результатом розгляду заяви матері зазначеної у позові. Якщо питання дійсно полягало б у накопиченні боргу, то належним способом судового захисту було б звернення щодо стягнення відповідних коштів із відповідача, або його солідарної частини, чи отримання додаткових коштів у зв`язку із витратами. Всупереч цьому пред`явлено позов про виселення, який не вирішить претензії щодо накопичення боргу, оскільки житлово-комунальні послуги будуть нараховуватись незалежно від проживання особи в приміщенні (за ЖЄК за транспорт газу і т.п.). Окрім наведеного, також очевидно, що позивач не враховує положення сімейного законодавства стосовно необхідності рівного утримання дітей обома батьками. Звернувшись із позовною заявою про стягнення аліментів до суду, позивач отримала судове рішення у справі № 209/5622/23, за яким отримує аліменти в повному обсязі від відповідача. Чому вказані кошти не витрачаються на погашення боргів і куди вони витрачаються, позивач не пояснює, як і не пояснює які витрати вона несе в умовах спільного виховання дітей. Просить суд у задоволені позовної заяви відмовити повністю. Вислухавши представницю позивачки, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків: Судом встановлено, що сторони знаходились у зареєстрованому шлюбі з 31 липня 2009 року по 24 жовтня 2022 року, від якого вони мають дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, актовий запис № 380, копією свідоцтва про народження, актовий запис № 749, копією свідоцтва про народження, актовий запис № 458, копією рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської обл. від 24 жовтня 2022 року у справі № 209/1917/22, копією свідоцтва про шлюб РАЦС м. Гестланд, запис акту про укладення шлюбу Е 41/2023 від 06 червня 2023 року, з офіційно завіреним перекладом (а.с. 17, 18, 19, 28-29, 30,31). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Неповнолітній [PERSON] , [INFO] , на підставі договору дарування серії ВРО № 695887 від 10 січня 2012 року, реєстр № 1-26, на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , у якій зареєстрований та постійно проживає відповідач [PERSON] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 366739168 від 21 лютого 2024 року, відомостями Відділу формування та ведення реєстру, територіальної громади міста Кам`янської міської ради, копією дарування квартири від 10 січня 2012 року (а.с. 65-66, 70, 98) та визнано сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Частиною першою ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Враховуючи, що відповідач є батьком і членом сім`ї власниці житла - неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , вселився у квартиру за адресою: [ADDRESS] , із дотриманням встановленого законом порядку, тож має право користуватися жилим приміщенням нарівні з власником квартири. До суду не надано належних та допустимих доказів систематичного руйнування чи псування відповідачем житлового приміщення, або використання його не за призначенням, або систематичного порушення правил співжиття, тож суд приходить до висновку, що позовні вимоги про виселення відповідача із спірної квартири без надання іншого жилого приміщення є такими, що не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed