Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-21 00:00:00

У грудні 2024 року Акціонерне товариство «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» звернулося до Южного міського суду Одеської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що між АТ «ПУМБ» та [PERSON] було укладено кредитний договір від 27.04.2021 № 1001865054101 та видано кредит у сумі 258104,00 грн. Відповідач не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк. Загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем станом на 29.10.2023 складає 274256,30 грн, з яких: 186416,17 грн - заборгованість за кредитом; 26,50 грн- заборгованість за відсотками; 87813,63 грн - заборгованість за комісією. Позивач направив письмові вимоги відповідачу на адресу місця проживання, яку він зазначив у анкеті на отримання кредиту, однак у наданий строк заборгованість відповідачем погашена не була. Заочним рішенням Южного міського суду Одеської області від 22.03.2024 задоволено позов Акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» до [PERSON] в повному обсязі. 29.11.2024 до Южного міського суду Одеської області надійшла заява від [PERSON] про перегляд заочного рішення. 02.12.2024 ухвалою Южного міського суду Одеської області прийнято заяву про перегляд заочного рішення та призначено судове засідання. 04.12.2024 АТ «ПУМБ» до суду надіслано заперечення про перегляд заочного рішення. 24.12.2024 ухвалою Южного міського суду Одеської області заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Южного міського суду Одеської області від 22.03.2024 по цивільній справі №519/2101/23 за позовом представника АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості, скасовано та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 13.01.2024 до Южного міського суду Одеської області від надійшов відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості, в якому [PERSON] просить позовну заяву задовольнити частково, стягнути з [PERSON] на користь АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» заборгованість у розмірі 119671,16 грн. Позивач в судове засідання не з`явився, згідно позову просив справу розглядати за відсутності представника банку. Належним чином повідомлена сторона відповідача в судове засідання не з`явилася, з заявами та клопотаннями не зверталися. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд дійшов наступного. Як вбачається з матеріалів справи 27.04.2021 відповідач підписав заяву №1001865054101 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та паспорт споживчого кредиту, що не заперечується стороною відповідача (а.с.30-33). Згідно заяви № №1001865054101 [PERSON] було надано споживчий кредит в розмірі 258104 грн., строком на 36 місяців, розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості 1,99 %, розмір процентної ставки 0,01 %. Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 29.10.2023 загальний розмір заборгованості [PERSON] перед позивачем складає 274256, 30 (двісті сімдесят чотири тисячі двісті п`ятдесят шість гривень 30 копійок) грн., з яких: - 186416, 17 грн. - заборгованість за кредитом; - 26, 50 грн. - заборгованість процентами; - 87813, 63 грн. - заборгованість за комісією (а.с.55-58). 31.10.2023 позивач направив письмову вимогу (повідомлення) відповідачу, однак у наданий строк заборгованість відповідачем погашена не була (а.с.49-50). Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 2 ст.1050 ЦК України, якщо за договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. З відзиву на позовну заяву вбачається, що сторона відповідача не визнає позов тільки в частині стягнення на користь позивача заборгованості по комісії в сумі 87813, 63 грн. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець, на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19, провадження № 61-7416св20. Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу /набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. Такі висновки зроблені в постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі №359/12165/14-ц. Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених ст. 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер і в них поряд із приватно - правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно - правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно - правових нормах. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі №613/1436/17. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Суд звертає увагу, що в кредитному договорі не зазначено конкретного переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія, також АТ «ПУМБ» не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». В постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі №496/3134/19, зроблені наступні висновки: якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Як встановлено з матеріалів справи, пунктом 5 заяви №1001865054101 від 27 квітня 2021 року на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості, тобто фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Необхідність внесення плати за обслуговування кредиту передбачена також п. 5.7.3 договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. При цьому, з аналізу змісту зазначеного пункту договору вбачається, що сплату відповідної комісії банк покладає на позичальника попри те, що дії, за які вона справляється, вчиняються на користь банку, зокрема, послуги щодо списання та зарахування коштів з метою повернення кредиту, розрахунково-касове обслуговування кредиту. Враховуючи наведене, оскільки відповідачу було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд вважає, що положення кредитного договору, укладеного між сторонами про зобов`язання позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1,99% щомісячно у терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Відтак, нарахування позивачем заборгованості по комісії за кредитним договором №1001865054101 від 27 квітня 2021 року в розмірі 87813,63 грн є безпідставними. Із розрахунку суми заборгованості по комісії, який надано банком вбачається, що з відповідача утримано (погашено) комісію на загальну суму 66771,51 грн (а.с.57-58). Зазначені обставини свідчать про те, що кредитна заборгованість складається не тільки із витрачених відповідачем кредитних коштів, а й коштів, які відповідач не отримував в сумі 66771,51 грн, як наслідок заборгованість має бути зменшена на вказану суму, оскільки нарахована безпідставно. Враховуючи факт неналежного виконання відповідачем взятих на себе кредитних зобов`язань, а також те, що останній свого розрахунку на спростування заявлених позовних вимог не надав, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь банку кредитну заборгованість, зменшену на суму утриманої комісії 66771,51 грн, в розмірі 119671,16 грн (186416,17 + 26,50 - 66771,51). За змістом ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно платіжної інструкції № 47 від 15.12.2023 (а.с.64) позивачем було сплачено 3291 грн. 08 коп. судового збору, який підлягає стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Беручи до уваги наведені норми закону і те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з відповідача слід стягнути понесені позивачем судові витрати з оплати судового збору в пропорційному відношенні до задоволених вимог у розмірі 1436,05 грн (119671,16 х 3291,08 : 274256,30). У відповідності до ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: partial