Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-20 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - відповідач, АТ КБ «ПриватБанк»), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - третя особа, ТОВ «ФК «Фінілон») про стягнення грошових коштів. Свої вимоги обґрунтовує тим, що нею укладено з АТ КБ «ПриватБанк»: - 15 квітня 2013 року - договір банківського вкладу «Стандарт» № SAMDN25000734564291, на виконання якого внесено на банківський рахунок № [NUMBER] кошти у розмірі 40 000,00 дол. США, відсоткова ставка 9,75 % річних, проценти по вкладу нараховуються на рахунок № [NUMBER] (капіталізація); - 06 лютого 2014 року - договір банківського вкладу «Стандарт» № SAMDNWFD0070071980000, на виконання якого внесено на банківський рахунок № [NUMBER] кошти у розмірі 40 000,00 дол. США, відсоткова ставка 10 % річних, проценти по вкладу нараховуються на рахунок № [NUMBER] (капіталізація): - 06 лютого 2014 року - договір банківського вкладу «Стандарт» № SAMDNWFD0070071981000, на виконання якого внесено на банківський рахунок № [NUMBER] кошти у розмірі 10 000,00 дол. США, відсоткова ставка 8 % річних, проценти по вкладу нараховуються на рахунок № [NUMBER] (капіталізація). Навесні 2014 року, у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим та м. Севастополя, рахунки позивача було безпідставно заблоковано, нарахування відсотків було припинено. Зазначає, що неодноразово зверталася до банку з проханням розблокувати рахунки, повернути суму коштів, проте банк відмовляв у зв`язку з припиненням діяльності на території тимчасово окупованої території АР Крим та м. Севастополя та неможливістю здійснення банківського регулювання та нагляду на зазначених територіях. 02 листопада 2021 року вона направила на адресу банківської установи заяву з проханням про повернення належних їй грошових коштів. Станом на теперішній час кошти їй не повернуто. Враховуючи статті 509, 1058, 1060, 1061, 625 ЦК України, якими передбачена відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання, вважає, що їй мають бути повернуті грошові кошти за вкладами та компенсовані проценти за депозитом, 3 % річних та пеню за незаконне списання коштів.. Посилаючись на наведене просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договорами: від 15 квітня 2013 року № SAMDN25000734564291, яка складається із суми вкладу в розмірі 40 000,00 доларів США, нарахованих процентів у розмірі 52 128,80 доларів США, 3 % річних у розмірі 8 380,27 доларів США та пені в розмірі 439 342,24 грн; від 06 лютого 2014 року № SAMDNWFD0070071980000, яка складається із суми вкладу в розмірі 40 000,00 доларів США, нарахованих процентів у розмірі 46 574,51 доларів США, 3 % річних у розмірі 8 380,27 доларів США та пені в розмірі 439 342,24 грн; від 06 лютого 2014 року № SAMDNWFD0070071981000, яка складається із суми вкладу в розмірі 10 000,00 доларів США, нарахованих процентів у розмірі 8 556,09 доларів США, 3 % річних у розмірі 2 095,07 доларів США та пені в розмірі 109 835,56 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18 листопада 2021 року відкрито провадження в даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 24 лютого 2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24 лютого 2022 року відкладено підготовче засідання на 16 червня 2022 року. 09 червня 2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач заперечує проти заявленого позову в повному обсязі, вважає його необґрунтованим та просить відмовити у його задоволенні в повному обсязі. Зазначає, що з 07 листопада 2021 року договори банківського вкладу вже є розірваними на підставі заяви позивача від 02 листопада 2021 року, яку банк отримав 04 листопада 2021 року. Після розірвання договорів процентна ставка на вклади не нараховуються. Банк також просить при вирішенні спору про стягнення 3 % річних за статтею 625 ЦК України застосувати загальну позовну давність у три роки. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16 червня 2022 року відкладено підготовче засідання на 29 вересня 2022 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року провадження у цивільній справі № 757/60552/21-ц зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду рішення у цивільній справі № 199/3152/20. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10 травня 2023 року провадження у цивільній справі № 757/60552/21-ц поновлено та призначено дану цивільну справу до розгляду в підготовчому засіданні на 25 липня 2023 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25 липня 2023 року задоволено клопотання представника відповідача та витребувано у [PERSON] належним чином засвідчені копії документів, які підтверджують факт укладення між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» депозитних договорів № SAMDN25000734564291 від 15 квітня 2013 року, № SAMDNWFD0070071980000 від 06 лютого 2014 року та № SAMDNWFD0070071981000 від 06 лютого 2014 року. У зв`язку з викладеним підготовче засідання відкладено на 21 вересня 2023 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2023 року відкладено підготовче засідання на 23 січня 2024 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23 січня 2024 року відкладено підготовче засідання на 04 квітня 2024 року. 04 квітня 2024 року від [PERSON] надійшли пояснення, в яких остання зазначила, що факт укладення договорів також підтверджений наданими нею витягами з електронного додатку до договору переведення боргу, які засвідчені печатками АТ КБ «ПриватБанк», та просила їх врахувати при розгляді справи. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04 квітня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 09 липня 2024 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09 липня 2024 року розгляд справи відкладено до 30 вересня 2024 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30 вересня 2024 року у справі оголошено перерву до 21 січня 2025 року. У судове засідання, призначене на 21 січня 2025 року, позивач та його представник не з`явилися, у матеріалах справи наявна заява позивача про розгляд справи за їх відсутності, в якій підтримує викладені у позовній заяві доводи і просить позов задовольнити у повному обсязі . Представник АТ КБ ПриватБанк» просив провести судове засідання без технічної фіксації та відмовити у задоволенні позову. Представник ТОВ «ФК Фінілон» в судове завдання не з`явився, про день розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Суд установив, що позивач є вкладником АТ КБ «Приватбанк», зокрема, [PERSON] уклала з АТ КБ «ПриватБанк»: 15 квітня 2013 року - договір банківського вкладу «Стандарт» № [NUMBER] , на виконання якого внесла на банківський рахунок № [NUMBER] кошти у розмірі 40 000,00 дол. США, відсоткова ставка 9,75 % річних, проценти по вкладу нараховуються на рахунок № [NUMBER] (капіталізація); 06 лютого 2014 року - договір банківського вкладу «Стандарт» № SAMDNWFD0070071980000, на виконання якого внесла на банківський рахунок № [NUMBER] кошти у розмірі 40 000,00 дол. США, відсоткова ставка 10 % річних, проценти по вкладу нараховуються на рахунок № [NUMBER] (капіталізація): 06 лютого 2014 року - договір банківського вкладу «Стандарт» № SAMDNWFD0070071981000, на виконання якого внесла на банківський рахунок № [NUMBER] кошти у розмірі 10 000,00 дол. США, відсоткова ставка 8 % річних, проценти по вкладу нараховуються на рахунок № [NUMBER] (капіталізація): Навесні 2014 року, у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим та м. Севастополя, рахунки позивача було заблоковано, нарахування відсотків припинено. 02 листопада 2021 року [PERSON] письмово звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про дострокове припинення договорів, які банк отримав 04 листопада 2021 року, та просила повернути їй кошти, розміщені на депозитних рахунках банку, відкритих на її ім`я. Станом на момент звернення належні позивачу суми коштів АТ КБ «ПриватБанк» в добровільному порядку не повернув. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права Статтями 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Щодо вимог про стягнення коштів за договором банківського вкладу Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України). Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України). Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1070 ЦК України, за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Частиною другою статті 1070 ЦК України передбачено, що проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку. Закінчення строку дії договору банківського вкладу в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом. Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У частині першій статті 1075 ЦК України визначено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19 (провадження № 61-7157св20) зазначено, що «у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651-654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків». Схожі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 757/71432/17 (провадження № 61-5237св20), від 27 березня 2024 року у справі № 757/11520/21 (провадження № 61-1852св23). У постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року в справі № 756/420/17 (провадження № 61-18833св21) вказано, що: «позивач листом від 12 вересня 2016 року звернувся до відповідача зі зверненням, про розблокування рахунків та повернення коштів, тобто про розірвання договору вкладу, проте отримав повідомлення від Банку про те, що на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя АТ КБ «ПриватБанк» не має правових підстав та можливості для здійснення банківської діяльності, у зв`язку з чим банк фактично не має доступу до свого майна та договорів на окупованій території, припинив свою діяльність в Криму; сторони в договорах банківського вкладу передбачили право на односторонню відмову та момент з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору. Згідно умов договорі №SAMDN47000700060956 та № SAMDN47000706220395 він вважається розірваним через два дні з дати отримання відповідної заяви, тобто з 15 вересня 2016 року, вказані договори є таким, що вже розірвані». З матеріалів справи вбачається, що між сторонами існували зобов`язальні правовідносини з договорів банківських вкладів. Договорами банківських вкладів, які є предметом спору, передбачено право сторін достроково розірвати договір з повідомленням про це іншої сторони за два банківські дні до розірвання договору. Позивач скористалася правом на дострокове розірвання депозитних договорів, направивши банку вимогу про повернення вкладів 01 листопада 2021 року, про що свідчить наявна у матеріалах справи відповідна заява [PERSON] . Зазначену заяву банк отримав 04 листопада 2021 року, що сторони не заперечували. Отже позивач до закінчення строку дії договорів виявила намір про їх розірвання та ініціювала процедуру повернення її грошових коштів. Відтак, договори депозиту вважаються розірваними з 07 листопада 2021 року (через два банківські дні з моменту отримання відповідачем повідомлення позивача про розірвання договору), тобто між сторонами припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу. Відповідач не заперечував факту існування договірних відносин між сторонами. Наявність договірних зобов`язань, факт внесення грошових коштів позивачем підтверджується наданими суду доказами, а саме, витягом з наданого банком електронного додатку до договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, банківською довідкою про виконання зобов`язань за договором про переведення боргу, меморіальними ордерами від 17 та 18 листопада 2014 року, виписками з реєстру до меморіального ордеру. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення сум вкладів за договорами банківських вкладів, факт внесення грошових коштів за якими підтверджується наявними у матеріалах доказами. Позивачка зверталась до відповідача з вимогою розірвати договори і повернути вклади, проте кошти не повернуто. Щодо позовних вимог про стягнення відсотків, суд зазначає наступне. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач, посилаючись на невиконання відповідачем зобов`язань за депозитними договорами, зокрема, просить стягнути відсотки за договорами банківських вкладів за користування грошовими коштами за період прострочення, а саме: за договором банківського вкладу від 15 квітня 2013 року № SAMDN25000734564291 за період із 15 квітня 2013 року до 15 листопада 2021 у розмірі 52 128,80 доларів США, що еквівалентно 1 360 040,39 грн; за договором банківського вкладу від 06 лютого 2014 року № SAMDNWFD0070071980000 за період із 06 лютого 2014 року до 06 листопада 2021 року у розмірі 46 574,51 доларів США, що еквівалентно 1 215 128,96 грн; за договором банківського вкладу від 06 лютого 2014 року № SAMDNWFD0070071981000 за період із 06 лютого2014 року до 06 листопада 2021 року у розмірі 8 556,09 доларів США, що еквівалентно 223 228,38 грн. Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Тобто після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у цій справі зазначила, що при вирішенні цього спору суди не врахували, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19 (провадження № 61-1297св22) зроблено висновок про те, що з моменту розірвання договору вкладу нарахування передбачених договором процентів припиняється, а права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Наведене свідчить, що виплата передбачених договорами та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Тому положення статті 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після розірвання договорів вкладів, не застосовуються. Отже з моменту розірвання цих договорів нарахування передбачених договорами процентів припиняється, а починаючи з 23 лютого 2023 року відповідно права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Враховуючи, практику застосування ЄСПЛ поняття «власність», до неї слід також віднести грошові кошти, що знаходяться на рахунку позивача. Невиконання зі сторони відповідача обов`язку щодо повернення позивачу належних йому грошових коштів може мати наслідком порушення зобов`язання держави щодо захисту права позивача користуватися та розпоряджатися його майном - грошовими коштами, яке захищене частиною першою статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як зазначено вище, з 23 лютого 2023 року (через два банківські дні з моменту отримання банком повідомлення позивача про розірвання договорів) укладені сторонами договори вважаються розірваними, і АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язане було виплатити позивачеві суму вкладів із нарахованими на них процентами. Суд не погоджується з розрахунком процентів на суму вкладів, наведеним позивачем у позовній заяві, в частині нарахування процентів до 15 листопада 2021 року за договором банківського вкладу від 15 квітня 2013 року № SAMDN25000734564291, оскільки, як вказано вище, зазначений договір є розірваними з 07 листопада 2021 року, отже проценти на суму вкладу в розмірі 9,75 % річних нараховуються до цієї дати. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти: за договором банківського вкладу від 15 квітня 2013 року № SAMDN25000734564291 за період із 15 квітня 2013 року до 06 листопада 2021 року у розмірі 33 401,10 доларів США, що еквівалентно 871 434,69 грн; за договором банківського вкладу від 06 лютого 2014 року № SAMDNWFD0070071980000 за період із 06 лютого 2014 року до 06 листопада 2021 року у розмірі 46 574,51 доларів США, що еквівалентно 1 215 128,96 грн; за договором банківського вкладу від 06 лютого 2014 року № SAMDNWFD0070071981000 за період із 06 лютого2014 року до 06 листопада 2021 року у розмірі 8 556,09 доларів США, що еквівалентно 223 228,38 грн. Щодо стягнення з банку 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України на суму вкладів Позивач, серед іншого, просила стягнути з відповідача на свою користь три проценти річних від простроченої суми за договорами банківських вкладів за період із 17 листопада 2014 року до 10 листопада 2021 року. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді трьох процентів річних не є санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Оскільки, стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15 (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15 (провадження № 14-591цс18), від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20). Після розірвання договорів банківського вкладу банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України. Враховуючи те, що договори банківського вкладу вважається розірваними з 07 листопада 2021 року, то лише з цієї дати у позивача виникає право на отримання 3 % річних відповідно до положень ст. 625 ЦК України за невиплату основних сум вкладів за договорами, оскільки прострочення виконання зобов`язань за договорами банківського вкладу почалось з дати розірвання договорів. Нарахування 3 % річних повинно здійснюватися за такою формулою : сума депозиту х кількість днів прострочення х 3 % : 100 : 365 ). З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивачки 3 % річних за прострочення повернення сум вкладів на підставі частини другої статті 625 ЦК України за договорами: від 15 квітня 2013 року № SAMDN25000734564291 за період із 07 листопада 2021 року до 10 листопада 2021 року у розмірі 13,15 доларів США, що еквівалентно 543,49 грн; від 06 лютого 2014 року № SAMDNWFD0070071980000 за період із 07 листопада 2021 року до 10 листопада 2021 року у розмірі 13,15 доларів США, що еквівалентно 543,49 грн; від 06 лютого 2014 року № SAMDNWFD0070071981000 за період із 07 листопада 2021 року до 10 листопада 2021 року у розмірі 3,29 доларів США, що еквівалентно 135,98 грн. Щодо пені за незаконне списання коштів Звертаючись із цим позовом, позивачка також просить стягнути на свою користь пеню за незаконне списання коштів, посилаючись на абз. 2 підпункт 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Для розрахунку пені просить застосувати відсоткову ставку за кредитним договором по картці «Універсальна» у розмірі 42 % річних. Відповідно до абз. 2 підпункт 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувача, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку. При цьому банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором. Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, регулює Закон України «Про захист прав споживачів», який встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. За договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком (частина 1 статті 1066 ЦК України). Предметом спору у цій справі є договір банківського вкладу, який передбачає отримання прибутку, а не договір про відкриття поточного банківського рахунку, тому відсутні підстави для задоволення вимог про стягнення пені за незаконне списання коштів на підставі абз. 2 підпункт 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (чинного на час виникнення спірних правовідносин). Окрім того, ні позовна заява, ні матеріали справи не місять даних про проведення банком операцій щодо списання грошових коштів з рахунку позивачки. Щодо договору про переведення боргу та належного відповідача у справі Відповідно до статті 520 ЦК України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. Вступаючи у договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо). Як свідчить тлумачення статей 520, 521 ЦК України, при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником. Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу. Подібний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 липня 2023 року у справі № 175/4639/19 (провадження № 61-11582сво21), а також у постановах Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 757/34314/18-ц, від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19, від 07 листопада 2023 року у справі № 757/2801/20-ц, від 10 січня 2024 року у справі № 758/1366/16-ц. На вказаному наголошено і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20, у якій, зокрема, зазначено про те, що договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивачів. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). З огляду на зазначене та враховуючи вищевказані правові висновки Верховного Суду в аналогічних правовідносинах, суд вважає, що АТ «КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу, укладеним між ним та позивачем, а відтак є належним відповідачем у справі. З врахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, про те, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з викладених вище підстав. Відповідно до статті 141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання цього позову на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», а суд дійшов висновку про часткове задоволення їх позовних вимог, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 7 979,66 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial