Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-26 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] про вселення. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 06 червня 2003 року було укладено шлюб між позивачем та [PERSON] . Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16 листопада 2021 року шлюб розірвано. В період шлюбу, а саме 26.03.2004 було укладено договір купівлі-продажу однокімнатної квартири, що розташована в [ADDRESS] . Так як квартира була в новобудові, вона потребувала проведення ремонтних робіт по облаштуванню комунікаційних систем та оздоблення стін, підлоги та стелі. Після ремонту сім?я переїхала жити до квартири, та всі члени сім`ї були там зареєстровані (позивач, чоловік та спільний син [PERSON] [INFO] ). Колишній чоловік, [PERSON] , підготував всі документи на квартиру, щоб подарувати її спільному сину [PERSON] та запевняв позивача, що все це відбувається в інтересах сім`ї. Так не маючи іншого житла та повіривши, що позивач буде забезпечена житлом, остання погодилась підписати заяву про те, щоб чоловік подарував квартиру спільному сину. Про те, коли було укладено договір в подальшому її не повідомляли, позивач продовжувала проживати в квартирі одна. Після повномаштабного вторгнення агресора, позивач певний період часу перебувала за кордоном, повернувшись в жовтні 2023 року виявила, що замки до квартири, яку в період шлюбу вони з чоловіком придбали та де вона була зареєстрована та проживала з 2004 року, були замінені. Позивач викликала поліцію, так як в квартирі залишилися її особисті речі. З липня 2021 року її чоловік почав чинити відносно неї домашнє насильство, почав їй погрожувати та вимагати, щоб вона виписалась із квартири та виїхала, так як він буде продавити квартиру і йому потрібно приводити покупців для оформлення договору купівлі-продажу. Після таких дій позивач звернулась за правовою допомогою, та на адвокатський запит було отримано копію її заяви та договору дарування квартири. Заява від 03.03.2020 року містить інформацію, що договір дарування укладається в інтересах сім`ї, проте позивач так зрозуміла, що син виконуючи вказівки батька, здійснить відчуження даної квартири, а позивач будучи інвалідом 3 групи, вимушена буде жити на вулиці, так як іншого житла я не має. На підтвердження дій її сина щодо позбавлення її єдиного житла свідчить позовна заява, де син позивача просить суд зняти її з реєстрації (справа №742/710/22, головуюча суддя Фетісова Н.В провадження №2/742/614/22). Провадження по даній справі зупинено до часу розгляду справи про поділ спільного майна подружжя та визнання права на спірну квартиру. Проте 02.10.2023 позивачу стало відомо, що все ж таки погрозу зняти її з реєстрації відповідач виконав, та 23.02.2023 ЦНАП задовольнив заяву її сина про зняття останньої з реєстрації місця її єдиного житла де позивач проживає з 2004 року на правах дружини в купленій квартирі в період шлюбу. Визначальним при вирішенні питання про право користування житловим приміщенням є не лише сам по собі факт реєстрації в цьому приміщенні, а й факт проживання цієї особи в цьому приміщенні та характер проживання як член сім`ї чи як інша особа, порядок вселення, наявність встановленого порядку користування житловим приміщенням, а також тривалість проживання. Враховуючи, що вказана квартира є єдиним житлом позивача та враховуючи вимоги законодавства, позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом про вселення. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 01 травня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, яке відкладено до 02 липня 2024 року. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02 липня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні, яке відкладено до 27 січня 2025 року. Позивач та представник позивача адвокат Дуденок О.О. в судове засідання не з`явились. Згідно письмової заяви представника просили розгляд справи проводити без їх участі Позовні вимоги підтримують, просять суд їх задовольнити. Докази понесення судових витрат буде подано протягом 5 днів після прийняття рішення. Відповідач та його представник адвокат Коваленко О.Ю. в судове засідання також не з`явились. Згідно письмової заяви представника просили розгляд справи проводити без їх участі. Згідно письмових пояснень зазначають, наступне. Позивачка вказує, що вона має право на користування квартирою, так як вона не забезпечена іншим житлом. Проте, після розірвання шлюбу між подружжям [PERSON] і [PERSON] і даруванням 03.03.2020 року квартири своєму сину - [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] вимушено переїхали жити до дідуся з бабусею [PERSON] , так як в квартирі нібито залишилася Позивачка. Проте, Позивачка не будучи власником квартири, здала квартиру в платну оренду, а сама виїхала за кордон, про що свідчить відповідна копія договору оренди квартири. При цьому, Позивачка допустила значні борги за комунальні послуги по квартирі, про що свідчить копія постанови про відкриття виконавчого провадження від 22.06.2023 року. Позивачка повернувшись із-за кордону вдруге вийшла заміж, і з моменту укладення шлюбу не проживає в квартирі. Вважають, що припинення права користування Позивачки квартирою відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, і [PERSON] змушений проживати у дідуся з бабусею, оскільки окрім спірної квартири іншого житла не має. Проте, згідно рішення Господарського суду Чернігівської області від 11.11.2020 року в справі №927/700/20 Позивачка як єдиний засновник і керівник приватного підприємства «Аліром-Авто» у 2019 році отримала значний кредит в сумі 200 000 грн., з якої 83 333,31 грн. до цього часу неповернуті. Згідно інформаційної довідки, в період 2024 року, Позивачкою були придбані: 14.06.2024 року автомобіль TOYOTA Corolla, 2003 року випуску; 26.06.2024 року автомобіль KIA Cerato, 2008 року випуску; 13.07.2024 року автомобіль NISSAN Rogue, 2015 року випуску. Загальна вартість вказаних автомобілів, згідно офіційного сайту продаж транспортних засобів «AUTO RIA», складає близько 20 000 доларів США. За вказаних обставин, Позивачка за своїм фінансовим станом має можливість придбати власне житло. Таким чином, разом із тим, що права Позивачки порушені у контексті статті 8 Конвенції, необхідно зазначити, що в разі її вселення буде порушено і права Відповідача, як власника квартири, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Отже, на їхнє переконання, у даній справі, інтереси Відповідача, як власника квартири, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї - Позивачки по справі, яку знято з реєстрації спірної квартири, та яка має можливість забезпечити себе іншим житловим приміщенням. Поданий [PERSON] відзив на позовну заяву, суд не приймає до уваги, оскільки останній не є стороною по справі. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні у справі докази, приходить до наступних висновків. Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що з 06 червня 2003 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16 листопада 2021 року розірвано (а.с.11,19,20). Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 26 березня 2004 року, [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] (а.с.12, зворот). Відповідно до копії довідки КП «Прилуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради №725 від 11 березня 2020 року вбачається, що станом на 31.12.2012 право власності на квартиру [ADDRESS] з зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 26.03.2004р., посвідченого Л.М. Могиленко, приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №1032 (а.с.13). Відповідно до нотаріально посвідченої заяви [PERSON] надала згоду на дарування її чоловіком [PERSON] , придбаної ними під час шлюбу квартири [ADDRESS] з, на користь сина - [PERSON] (а.с.14). Згідно копії договору дарування квартири від 03 березня 2020 року [PERSON] подарував, а неповнолітній [PERSON] , який діє за згодою матері - [PERSON] та батька - [PERSON] , прийняв як дарунок квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.15,16). Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.03.2020 за №202832500 та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 28.07.2021 за №267866658, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] з (а.с.17,18, зворот). У відповідності до рішення Прилуцького міськрайонного суду від 10 вересня 2024 року, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Державний нотаріальний архів Чернігівської області про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на частину квартири в порядку поділу спільного майна подружжя, відмовлено. Рішення набрало законної сили 18.10.2024. Відповідно до копії витягу з Реєстру Прилуцької територіальної громади №2023/007903615 від 02 жовтня 2023 року, [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 15 квітня 2004 року по 23 лютого 2023 рік (а.с.28). Відповідно до копії довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №789466 від 29 лютого 2024 року, [PERSON] , [INFO] , повторно встановлено третю групу інвалідності загального захворювання. Інвалідність встановлена на строк до березня 2025 року. Згідно копії листа Прилуцького районного відділу поліції Головного управління національної поліції в Чернігівській області від 20.07.2021 [PERSON] було повідомлено, що Прилуцьким районним відділом поліції ГУНП в Чернігівській області її звернення від 12.07.2021 щодо вчинення домашнього насильства відносно неї розглянуто. За вищевикладеними фактами проведено ретельну перевірку, під час якої вищевикладена інформація частково знайшла своє підтвердження. За результатами було встановлено, що дані відносини належать до сфери цивільно-правового регулювання. Для відстоювання своїх інтересів рекомендовано звернутись до суду (а.с.21). Вказане свідчить, що між сторонами існує конфліктна ситуація з приводу користування спірною квартирою. Згідно позовної заяви позивач зазначає, що дана квартира є єдиним житлом позивача. У відповідності до вимог ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно положення ч.3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до п.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Згідно відповіді Державної прикордонної служби України від 17 червня 2024 року за №19-42140/18/24 вбачається, що за наявною у Базі даних інформації щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України в період з 17.06.2022 по 17.06.2024, [PERSON] , [INFO] перетинала кордон на виїзд в пункті пропуску Ягодин 29.06.2023, та перетинала кордон на в`їзд в пункті пропуску Рава-Руська 25.09.2023. Іншої інформації немає. У відповідності до договору оренди від 11 листопада 2022 року [PERSON] здала в оренду [PERSON] у тимчасове платне користування квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Дані обставини встановлені в судовому засіданні та не заперечуються сторонами. В судовому засіданні позивач пояснила, що на період здачі квартири проживала у будинку свої батьків, тобто спірна квартира не є єдиним житлом позивача. Згідно рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 травня 2023 року по справі №742/816/20 (провадження №2/72/6/23) позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, стягнення коштів - задоволено. Визнано автомобілі: автомобіль марки RENAULT PREMIUM 420, фургон-рефрижиратор, 2005 року випуску, шасі № [NUMBER] , автомобіль марки RENAULT PREMIUM, сідловий тягач, 2008 року випуску, шасі № [NUMBER] , автомобіль марки RENAULT PREMIUM 420.26, спеціалізований фургон, 2005 року випуску, шасі № [NUMBER] , напівпричіп KOGEL S24, 2005 року випуску, шасі № [NUMBER] , які були зареєстровані за [PERSON] , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію 1/2 частки ринкової вартості, як компенсацію в рахунок її права спільної сумісної власності подружжя, за висновком експерта №054/21 від 10 серпня 2021 року, автомобіля марки RENAULT PREMIUM 420, фургон-рефрижиратор, 2005 року випуску, шасі № [NUMBER] в розмірі 139275,00 гривень, автомобіля марки RENAULT PREMIUM, сідловий тягач, 2008 року випуску, шасі № [NUMBER] в розмірі 184795,00 гривень, напівпричіпу KOGEL S24, 2005 року випуску, шасі № [NUMBER] в розмірі 247575,00 гривень, автомобіля марки RENAULT PREMIUM 420.26, спеціалізований фургон, 2005 року випуску, шасі № [NUMBER] в розмірі 151505,00 гривень, а всього 723 150,00 гривень. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 7232 гривень 30 копійок(840,80+6391,50) в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору та сплачені витрати на проведення судової автотоварознавчої експертизи в сумі 6000,00 гривень, а всього 13232 гривень 30 коп. (а.с.29-33). [PERSON] одночасно є засновником та директором Приватного підприємства «Аліром-Авто», яке у 2024 році придбало три легкові автомобілі, а саме: 14.06.2024 - Toyota Corolla, 2003 року випуску; 26.06.2024 - Кіа Cerato, 2008 року випуску; 13.07.2024 - Nissan Rogue, 2015 року випуску. Дані обставини встановлені в судовому засіданні та не заперечуються сторонами. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина перша статті 405 ЦК України). Згідно з частинами другою, четвертою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2022 року у справі №368/963/20 зазначено, що до сім`ї своїх батьків, незалежно від місця проживання, належать лише діти. Повнолітні діти, які створили свої сім`ї та мають своїх дітей, складають свою сім`ю. Таким чином, з огляду на вищевикладене та враховуючи, що [PERSON] є повнолітнім, навчається та проживає у місті Києві, спільне господарство з позивачем не веде, тому доводи позивача відносно того, що вона, як мати, є членом сім`ї [PERSON] , та відповідно має право на вселення, є помилковими. При тому, що 27 квітня 2024 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , тобто створила власну сім?ю. З приводу доводів позивача про відсутність у неї іншого житла, суд зазначає, що в ході судового розгляду справи не було встановлено, що позивач відноситься до верств населення, які потребують соціального захисту, а також не встановлено, що вона не має можливості самостійно організувати власне життя, у тому числі забезпечити себе житлом самостійно, враховуючи той факт, що позивач перебуває у шлюбі, є засновником та директором Приватного підприємства «Аліром-Авто», яке у 2024 році придбало три легкові автомобілі. Наявна у позивача третя група інвалідності відноситься до категорії працюючої групи та відповідно до чинного законодавства остання отримує державну соціальну допомогу. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Легітимною метою у цій справі є захист прав власника будинку, які гарантовані статтею 41 Конституції України, статтями 317, 391 ЦК України, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Встановивши, що [PERSON] є власником спірної квартири, суд приходить до висновку що проживання у даній квартирі позивача [PERSON] , перешкоджатиме йому у повній мірі реалізовувати право власності на належне йому нерухоме майно. Отже, у даній справі інтереси відповідача [PERSON] , як власника квартири, перевищують інтереси позивача [PERSON] , тому позовні вимоги не підлягають до задоволення. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, то судові витрати, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed