Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-26 00:00:00

19 листопада 2024 року [PERSON] засобами поштового зв`язку звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до голови Приморського районного суду м. Одеси Коваленка Вадима Миколайовича, в якій просив стягнути з Коваленка Вадима Миколайовича на користь [PERSON] 50 000 гривень компенсації моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовував тим, що Приморським районним судом м.Одеси 26.12.2017 року прийнято рішення у справі. В склад суду входили присяжні - Голубцов Г.В. та Голубцова Ю.В. 22.07.2024 року начальнику ТУ ДСА України в Одеській області був скерований запит на надання інформації щодо вказаних присяжних. Листом від 01.08.2024 року направлено відповідь, згідно якої запит позивача від 22.07.2024 р. скерований до Приморського райсуду м. Одеси. Зазначає, що 22.07.2024 р., 23.10.2024 р. та 01.11.2024 р. позивачем скеровані на адресу суду запити щодо надання інформації по вказаним присяжним. 17.11.2024 р. [PERSON] від голови Приморського райсуду м. Одеси отримана відповідь від 28.10.2024 р. № С-01 на № - від 23.10.2024 р., згідно якої позивачу фактично відмовлено у наданні інформації, яка не є конфіденціальною. З даною відповіддю [PERSON] не згодний. Вважає, що персональні дані, які стосуються здійснення особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень, тобто осіб, які на певний час виконували ці функції - присяжні - не є конфіденціальною інформацією. Зазначає, що відповідь голови Приморського райсуду м. Одеси фактично є відпискою з метою не надання особі інформації стосовно суддів, які вирішували її справу, що фактично є перешкодою доступу особи до інформації на які вона має право. Крім того, позивач зазначає, що лист голови суду надійшов не в звичайному цивільному конверті Укрпошта, а в шматочку аркуша колишнього у використанні з друкованим тексту з одного боку. Стверджує, що суд знайшов якісь непотрібний аркуш паперу з текстом та перетворив його у «конверт» та надіслав в ньому лист голови суду особі. Позивач вважає це вираженням повної неповаги до себе як людини і інваліду дитинства 1-ї групи «А» довічно. Зазначає, що сам факт повідомлення його таким чином головою суду вже завдає суттєві життєві хвилювання та образу на посадову особу суду, тобто свідчить про наявність істотних негативних наслідків щодо долі людини. З урахуванням характеру й глибини заподіяних позивачу моральних страждань викликаних прийняттям суддею заздалегідь неправосудного рішення, а також засад розумності та справедливості, вважає належним розмір компенсації йому моральної шкоди в сумі 50 000 грн. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом. 02 грудня 2024 року на адресу Одеського апеляційного суду надійшли матеріали справи №522/21342/24 разом із поданням заступника голови Приморського районного суду м. Одеси щодо направлення справи до Одеського апеляційного суду для визначення підсудності справи, у якій однією зі сторін є суддя цього суду. Подання обґрунтоване тим, що 28 листопада 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до голови Приморського районного суду м. Одеси Коваленка Вадима Миколайовича про стягнення моральної шкоди, в порядку ст.ст. 2, 15, 16, 23, 1167 ЦПК України. Зважаючи на те, що відповідачем у справі є голова даного суду, що є судом першої інстанції, справу необхідно передати до Одеського апеляційного суду, що є судом вищої інстанції стосовно Приморського районного суду м. Одеси. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.12.2024 року визначено підсудність справи та матеріали справи передано до Київського районного суду м. Одеси для розгляду. Ухвалою судді від 07.01.2025 року провадження у справі було відкрито в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами справи. 16.01.2025 року на електронну пошту суду від голови Приморського районного суду м.Одеси Коваленка Вадима Миколайовича надійшли заперечення проти позову, в яких він просив у задоволенні позову відмовити. Вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими. Зазначає, що у своєму запиті позивач просив надати йому контактні дані, які є сукупністю відомостей про фізичну особу, ідентифіковану персональними даними (ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних»). Публічна інформація, що містить персональні дані фізичної особи, могла б бути надана за запитом позивача лише за умови, що фізичні особи (суб`єкти даних), чиї персональні дані містяться в інформації у формі відкритих даних, надали згоду на поширення таких даних (п. 2 ч.3 ст. 10-1 Закону України «Про доступ до публічної інформації»). Згідно з відомостями присяжних Приморського районного суду міста Одеси, така згода від Голубцова Г.В. та Голубцової Ю.В . [PERSON] не надавалась. Статтею 32 Конституції України забороняється збір, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, за винятком випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Запит [PERSON] таких випадків не містив, а задоволення його запиту та надання персональних даних Голубцова Г.В. та Голубцової Ю.В. спричинило б їх розголошення, за що передбачена відповідальність за ч. 4 ст. 188-39 КУпАП. У зв`язку з наведеним, відповідач просив у задоволенні позову відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до голови Приморського районного суду м. Одеси Коваленка Вадима Миколайовича про стягнення моральної шкоди слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що Головою Приморського райсуду м. Одеси Коваленком Вадимом Миколайовичем було надано відповідь від 28.10.2024 р. № С-01 на запит [PERSON] № - від 23.10.2024 р., згідно якої позивачу відмовлено у наданні інформації щодо персональних даних осіб. Суд звертає увагу, що матеріали справи не містять запитів позивача, про які мова йде в позові від 22.07.2024 р., 23.10.2024 р. та 01.11.2024 р. щодо надання інформації про присяжних Голубцова Г.В. та Голубцової Ю.В. Також в матеріалах справи відсутня копія рішення Приморського райсуду м. Одеси від 26.12.2017 року, прийнятого у складі цих присяжних. У зв`язку з наведеним, суд позбавлений можливості перевірити обставини вказані в позові та з`ясувати які саме права позивач були порушені. Статтею 32 Конституції України встановлено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про інформацію» інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про інформацію» не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. Статтею 2 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована; розпорядник персональних даних - фізична чи юридична особа, якій володільцем персональних даних або законом надано право обробляти ці дані від імені володільця; суб`єкт персональних даних - фізична особа, персональні дані якої обробляються. Відповідно до статті 14 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних. Поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Виконання вимог встановленого режиму захисту персональних даних забезпечує сторона, що поширює ці дані. Сторона, якій передаються персональні дані, повинна попередньо вжити заходів щодо забезпечення вимог цього Закону. Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року №2-рп/2012 відповідно до частин першої, другої статті 32 Основного Закону України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Зазначеним вимогам Конституції України кореспондують положення законодавства України, якими передбачено, що: збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абзац другий частини першої статті 302 Цивільного кодексу України); поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина друга статті 14 Закону України «Про захист персональних даних» від 1 червня 2010 року № 2297-VI (далі - Закон № 2297); конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом (частина друга статті 21 Закону України «Про інформацію» від 2 жовтня 1992 року № 2657-ХІІ зі змінами (далі - Закон № 2657); розпорядники інформації, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина друга статті 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року № 2939-VI (далі - Закон № 2939). Таким чином, лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, відповідно до конституційного та законодавчого регулювання права особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації має право вільно, на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці. Конституційний Суд України, даючи офіційне тлумачення частин першої, другої статті 32 Конституції України, вважає, що інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Даючи офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті 32 Конституції України у системному зв`язку з частиною другою статті 34 цієї Конституції, Конституційний Суд України дійшов висновку, що збирання, зберігання, використання та поширення державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя, яке допускається винятково у визначених законом випадках і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Отже, враховуючи положення чинного законодавства, а також правову позицію Конституційного Суду України, викладену в рішенні в справі №2-рп/2012, голова Приморського районного суду м. Одеси Коваленко Вадим Миколайович, надаючи відповідь на запит [PERSON] щодо надання персональних даних Голубцова Г.В. та Голубцової Ю.В. , діяв згідно вимог статті 32 Конституції України, Закону України «Про інформацію», Закону України «Про доступ до публічної інформації» та Закону України «Про захист персональних даних». Таким чином, голова Приморського районного суду м. Одеси Коваленко Вадим Миколайович діяв в межах посадових повноважень та не порушив права та охоронювані законом інтереси присяжних в сфері захисту персональних даних. Суд зазначає, що виконання службових обов`язків, не дозволяє посадовій особі діяти в межах «якщо не заборонено, то дозволено», оскільки недотримання чітко визначених повноважень, або відповідних процедурних правил, є свавіллям з боку уповноважених осіб. Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч.2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України. Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, передбачено законодавцем у статті 23 ЦК України. Згідно зазначеної норми права моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Як роз`яснено в п. п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Фактичною підставою для відшкодування моральної шкоди є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статті 1176 ЦК України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок, як елемент цивільного правопорушення, виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести протиправність поведінки відповідача, наявність самої моральної шкоди, її розмір та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Аналогічна позиція викладена у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» в якому зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та чим це підтверджується, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Пунктами 4, 5 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Твердження позивача щодо завдання йому моральної шкоди не підтверджується об`єктивними даними, а саме: відсутня протиправна поведінка відповідача; відсутній причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди (відповідача) та шкодою, завданою [PERSON] , відповідачем не вчинено жодних дій, які спричинили негативні наслідки для позивача. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди); - відсутній факт завдання моральної шкоди позивачу - відповідачем не вчинялось жодних дій, спрямованих на завдання шкоди [PERSON] , бо відповідно до статті 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно зазначеної норми права моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї, в даному випадку в діях відповідачів відсутня вина. Відповідно до ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Належних і допустимих доказів спричинення [PERSON] моральної шкоди діями голови Приморського районного суду м. Одеси Коваленка Вадима Миколайовича та розміру такої шкоди позивачем не доведена. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати відносяться за рахунок держави. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed