Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-23 00:00:00

В квітні 2024 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 09.04.2019 року по 31.05.2022 року він перебував у трудових відносинах з ТОВ «Південь Агро Інвест» та працював на посаді заступника керуючого відділенням. 31.05.2022 року позивач був звільнений з роботи за угодою сторін. При звільненні відповідач, в порушення вимог ст.ст.47, 116 КЗпП України, не видав йому копію наказу про звільнення, не надав письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та не провів з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. 02.02.2024 року позивач звернувся з питання щодо пенсійних виплат до відділення Пенсійного фонду, що розташований в м. Баштанка, де йому стало відомо, що згідно даних з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язокового державного соціального страхування відповідачем (страхувальником) ТОВ «Південь Агро Інвест» було двічі виплачено йому (позивачу) заробітну плату у 2022 році, а саме в лютому 20613,39 грн. та у травні - 46159,50 грн., при цьому позивач стверджує, що дані кошти він фактично не отримував. Направленого позивачем листа щодо досудового врегулювання даного спору, відповідачем залишено без розгляду. На підставі викладеного, позивач просив стягнути з ТОВ «Південь Агро Інвест» на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 66772,89 грн. (з урахуванням податків і зборів), а також компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату за період з березня 2022 року по лютий 2024 року в розмірі 10524,52 грн. Ухвалою судді від 16.04.2024 року було відкрито провадження в справі в порядку спрощеного позовного провадження. 18.06.2024 року до суду надійшов відзив на позов, згідно якого відповідач просив відмовити в задоволенні позову, при цьому вказав на те, що до виплати, після утримання обв`язкових податків та зборів, підлягало лише 53752,18 грн., при цьому причиною невиплати заробітної плати позивачу стало настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме військова агресія російської федерації проти України. Підприємство відповідача здійснює свою діяльність на території Миколаївської області, частина якої на початку повномасштабного вторгнення була окупована, майже всі працівники підприємства покинули територію області. Відновлення діяльності відбулось лише на початку 2023 року. В судове засідання позивач та його представник не з`явились, просили справу розглядати без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. В судове засідання представник відповідача не з`явися, про день, час та місце розгляду справи повідомленні вчасно та належним чином. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено наступне. З наявних в матеріалах справи відомостей про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування вбачається, серед іншого, прийняття позивача [PERSON] 09.04.2019 року на роботу до ТОВ «Південь Агро Інвест» на посаду заступника керуючого відділенням та звільнення його з роботи 31.05.2022 року. Обставини прийняття позивача [PERSON] 09.04.2019 року на роботу до ТОВ «Південь Агро Інвест» на посаду заступника керуючого відділенням також підтверджується наявними в матеріалах справи відповідними записами в трудові книжці колгоспника серії [NUMBER] , заповненої на ім`я позивача. З наявних в матеріалах справи відомостей реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування вбачається нарахування ТОВ «Південь Агро Інвест» заробітної плати позивачу [PERSON] , зокрема, в лютому 2022 року 20613,39 грн., травні 2022 року 46159,50 грн. Згідно звіту по транзакціях по рахунку, що обслуговується в АТ «ПУМБ» та відкритому на [PERSON] вбачається, що в період з 01.01.2022 року по 20.03.2024 року ТОВ «Південь Агро Інвест» було здійснено виплати [PERSON] : 28.01.2022 року 16593,80 грн., 23.02.2022 року 16593,80 грн. Зі змісту заяви-вимоги та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що позивач [PERSON] звертався до керівництва ТОВ «Південь Агро Інвест» з приводу досудового вирішення питання щодо отримання копії наказу про звільнення, письмового повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та проведення з ним розрахунку. Таким чином, встановлені в ході розгляду справи обставини свідчать, що з 09.04.2019 року по 31.05.2022 року позивач перебував у трудових відносинах з ТОВ «Південь Агро Інвест» та працював на посаді заступника керуючого відділенням. 31.05.2022 року позивач був звільнений з роботи за угодою сторін. Згідно відомостей реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, ТОВ «Південь Агро Інвест» нарахувало заробітної плати позивачу [PERSON] : в лютому 2022 року 20613,39 грн., травні 2022 року 46159,50 грн. Позивачем заперечується факт отримання заробітної плати за лютий та травень 2022 року у вказаних розмірах. В відзиві на позов відповідач вказав, що до виплати підлягала сума заробітної плати, за виключенням сум обов`язкових податків та зборів, в розмірі 53752 грн. 18 коп., тим самим відповідач визнав факт заборгованості по заробітній платі перед позивачем. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків. Встановлених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до положень ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Конституційний Суд України у рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Відповідно до статті 47 КЗпП України (в редакції станом на 31.05.2022) роботодавець зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ст.116 КЗпП України (в редакції станом на 31.05.2022) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно із ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Частиною 1 ст. 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. На підставі ст. 15 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці, а згідно ст. 24 цього Закону своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У відповідності до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. 24 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Згідно ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. Таким чином, існування обставини воєнного стану, фактів окупації та ведення бойових дій чи існування інших обставин не спростовують факту існування заборгованості по заробітній платі і не звільняють від обов`язку виплати заробітної плати. Приймаючи до уваги доведеність обставин наявності заборгованості по заробітній платі відповідача перед позивачем, суд визнає за необхідне, задовольняючи в цій частині позовні вимоги, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у загальній сумі 66772,89 грн. Вказана сума визначена без урахування податків та зборів. Щодо стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати за період заборгованості з березня 2022 року по лютий 2024 року у розмірі 10524 грн. 52 коп. слід зазначити наступне. Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Компенсація громадянам доходів у разі їх несвоєчасної виплати здійснюється відповідно до Закону України від 19.10.2000 №2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженою постановою КМУ від 21.02.2001 №159. Відповідно до статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати» визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадяться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) тощо (стаття 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати»). Відповідно до статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Пункти 1, 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 відтворюють положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати» та конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій. Відповідно до пункту 3 Порядку компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) тощо. Таким чином, компенсації підлягають грошові доходи, які не мають разового характеру. Відповідно до пункту 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Встановлено, що відповідачем не було виплачено позивачу заробітну плату в лютому 2022 року - 16593 грн. 78 коп. (після утримання податків і зборів) та в травні 2022 року - 37158 грн. 40 коп. (після утримання податків і зборів), а всього 53752 грн. 18 коп., тому суд приходить до висновку, що позивач має право на стягнення з відповідача компенсації втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Визначаючи суму такої компенсації, суд перевіривши наданий позивачем розрахунок компенсації втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, погоджується з ним. Тому, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період заборгованості з березня 2022 року по лютий 2024 року у розмірі 10524 грн. 52 коп. Доводи відповідача, викладенні в відзиві на позов, з приводу того, що неможливість своєчасної виплати заробітної плати позивачу була обумовлена виникненням форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме військова агресія російської федерації проти України, в зв`язку з чим підприємство відповідача припинило свою господарську діяльність, яку було поновлено лише на початку 2023 року, суд не бере до уваги та відхиляє їх з огляду на наступне. Згідно ч.3 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Відповідно до ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України», форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно з законодавчими та іншими нормативними актами. Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 січня 2022 року по справі № 904/3886/21, форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом. Таким чином, посилаючись на форс-мажорні обставини відповідач повинен довести, що такі обставини невідворотно та об`єктивно зумовили невиконання ним конкретного обов`язку з оплати праці позивача. Разом з тим, самі по собі посилання на форс-мажорні обставини не спростовують факту порушення Відповідача своїх обов`язків за Трудовим договором та положень трудового законодавства України. Листом-роз`ясненням Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 Торогово-промислова палата України на підставі ст.ст.14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02 грудня 1997 року № 671/97-ВР, Статуту Торгово-промислової палати України, засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 20 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Відповідно до ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємства видається безкоштовно. Відповідно до п. 6.2. регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин, затвердженого Рішенням президії ТПП України від 15.07.2014 № 40(3), форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за заявою зацікавленої особи по кожному окремому договору, контракту, угоді тощо, а також по податкових та інших зобов`язаннях/обов`язках, виконання яких настало згідно з законодавчим чи іншим нормативним актом або може настати найближчим часом і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. Згідно п. 6.12. Регламенту, в сертифікаті вказуються дані заявника, сторони за договором (контрактом, угодою тощо), дата його укладення, зобов`язання, що за ним настало чи настане найближчим часом для виконання, його обсяг, термін виконання, місце, час, період настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які унеможливили його виконання, докази настання таких обставин. Під час розгляду справи відповідачем не було надано будь-яких доказів факту настання для нього форс-мажорних обставин, доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку між військовою агресією російської федерації проти України та неможливістю виконання зобов`язань з виплати позивачу заробітної плати, тощо. Відповідач не звертався до Торгово-промислової палати України, або регіональних торгово-промислових палат із заявою про засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) для підтвердження неможливості виконання зобов`язань за трудовим договором із позивачем, а з боку торгово-промислових палат в Україні не видавалося відповідного сертифікату про настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). В свою чергу Лист-роз`яснення Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 не містить ідентифікуючих ознак конкретного Трудового договору, укладеного між позивачем та відповідачем та не досліджує причинно-наслідкового зв`язку між військовою агресією російської федерації проти України та неможливістю виконання зобов`язань з виплати позивачу заробітної плати. Таким чином, використання такого листа в якості доказу настання форс-мажорних обставин має супроводжуватися іншими доказами факту настання форс-мажорних обставин, сертифікатом про настання форс-мажорних обставин. Відповідачем не надано доказів, які підтвердили б об`єктивну неможливість виконання зобов`язань за трудовим договором з виплати заробітної плати позивачу. В той же час, сам факт військової агресії російської федерації проти України не призводить до об`єктивної неможливості виплати заробітної плати позивачу. Враховуючи вищевикладене, посилання відповідача на його перебування під впливом форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили) є необґрунтованим, не підтвердженим належними, допустими, достовірними та достатніми доказами та суд не бере їх до уваги. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість по заробітній платі у загальній сумі 66772,89 грн. (без урахування податків та зборів) та компенсація втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 10524 грн. 52 коп. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд прийшов до наступних висновків. Згідно ч.ч. 1,3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч.2 ст. 137 ЦПК України витрати на правничу допомогу складаються з гонорару адвоката за представництво в суді; іншої правничої допомоги, пов`язаної зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збору доказів тощо; вартості послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (ч.3 ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з: 1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст. 137 ЦПУ України). При вирішенні питання про розподіл судових витрат, в тому числі і витрат на правничу допомогу, суд, зокрема, враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову (ч.3 ст. 141 ЦПК України). Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо), які подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч.8 ст. 141 ЦПК України). Отже, гонорар адвоката визначається за умовами договору про надання правничої допомоги, залежить від обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості. Такі витрати мають бути співмірними (складність справи, витрачений час тощо). На підтвердження своїх вимог сторона, яка вимагає їх відшкодувати, має надати детальний опис робіт, виконаних адвокатом. Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц зробила висновок про те, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. На підтвердження обумовлених витрат в матеріалах справи наявні договір про надання професійної правової (правничої) допомоги від 07.02.2024 року, квитанція до прибуткового касового ордеру 003, розрахунок на професійну правничу допомогу. Також факт надання правничої допомоги за договором про надання правової допомоги підтверджується складанням та поданням позивачем позовної заяви. За вказаним договором, загальна сума плати становить 10000 грн. На думку суду співмірним розміром правничої допомоги, з урахуванням складності даної справи, реального часу надання правничої допомоги та обсягу необхідної до виконання роботи, беручи до уваги задекларовані в п. 6 ч. 3 ст. 2 ЦПК України і усталеній практиці у вищевказаних рішеннях ЄСПЛ принципи пропорційності, розумності і співмірності, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу у даній справі до 5000 грн. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі сумі 1211 грн. 20 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved