Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-26 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» (далі - відповідач, ТОВ «Дієса») про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористані дні відпустки та витрати на правову допомогу. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що до 12.04.2024 року перебувала у трудових відносинах із ТОВ «Дієса» та була звільнена з посади керуючого магазином на підставі пункту першого статті 36 КЗпП України, за угодою сторін, що підтверджується копією наказу від 11.04.2024 року № Z00/11/04/006. При звільненні позивачу не було виплачено заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 135 651,53 грн. [PERSON] видано копію наказу про звільнення, в якому ознайомлено з компенсацією за 18 календарних днів (11+7) невикористаної основної щорічної відпустки, яка має бути виплачена при звільненні. Інших, належних при розрахунку виплат: вихідної допомоги чи таке інше, в копії наказу не зазначено. Розрахунковий листок або довідку про суми, нараховані та виплачені при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, ні в день звільнення, а ні згодом, на вимогу позивача відповідачем не були надані. Суми, що належать до виплати при звільненні, не виплачені. Останнє зарахування коштів від ТОВ «Дієса» на картковий рахунок [PERSON] № [NUMBER] було 14.12.2023 року з призначенням платежу «Зарахування заробітної плати за вересень 2024 року» в сумі 26 359,20 грн. без ПДВ. Позивач зазначає, що заробітну плату з жовтня по грудень 2023 року вона отримала готівкою через касу підприємства. Розмір щомісячних виплат [PERSON] не фіксувала, кошти видавались безсистемно, кілька раз на місяць, різними сумами. Квитанцій про отримання ТОВ «Дієса» не надавав, [PERSON] лише розписувався в загальній відомості. 3 січня 2024 року виплати заробітної плати, включаючи компенсацію за невикористану відпустку не проводились ні через касу підприємства, ні на банківський рахунок [PERSON] . В Індивідуальних відомостях про застраховану особу, отриманих з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (довідка OK-5) відомості про нарахування заробітної плати та сплату страхових внесків за Позивача внесені лише по вересень 2023 року, що свідчить про те, що ТОВ «Дієса» більше півроку не надавалась відповідна звітність до Фондів, не сплачені внески за застраховану особу, в результаті чого втрачено ще й страховий стаж (довідка ОК-5, згенерована станом на 28.10.2024 року, додається). Позивач ще в переддень звільнення і в день звільнення кілька разів зверталась в усному порядку до керівництва ТОВ «Дієса» з проханням надати письмове повідомлення про нараховані та не виплачені суми при звільненні та виплатити заробітну плату і належну компенсацію за невикористану відпустку. Позивач зауважує, що Роботодавець зобов?язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати. Такий обов?язок визначено у ст. 49 К3пП України. Проте усі звернення були проігноровані відповідачем з посиланням на настання форс-мажорних обставини. З урахуванням наведеного, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 135 651,53 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.11.2024 року відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до ТОВ «Дієса» про стягнення заборгованості по заробітній платі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 27.01.2025 року 03.12.2024 року від ТОВ «Дієса» до суду подало відзив, в якому відповідач погоджується з вимогами про стягнення заробітної плати та підтвердив, що заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку становить 129 252,23 грн, проте зазначає, що заборгованість виникла у зв`язку із обставинами непереборної сили (воєнний стан), та наявності у підприємства сертифікату № 3000-24-0827 від 23.04.2024 року, що підтверджує обставини непереборної сили (форс-мажор). У сертифікаті зазначено початок дії форс-мажорних обставин з 12.03.2022 року, тобто охоплює період дії трудових правовідносин між сторонами. 01.06.2023 року на загальнодоступному ресурсі для працівників «MyEldoLife» доступ до, якого мають всі працівники ТОВ «Дієса», де розміщуються новини компанії, розміщенні накази, заяви, бланки тощо, було розміщено інформацію, якою повідомлено працівників, щодо можливої затримки виплати заробітної плати та усіх інших належних нарахувань при звільненні, у зв`язку з виникненням незалежних від підприємства форс-мажорних обставин. Крім того, з урахуванням складності справи, просив зменшити суму на правову допомогу до 3 000,00 грн. 10.12.2024 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Зазначає, що при підготовці позовної заяви, розрахунок заборгованої суми заробітної плати, був проведений позивачем самостійно за даними довідки ОК-5 і є приблизним, позивач не заперечує проти врахування судом при винесенні рішення суми зазначеної у розрахунковому листку за квітень 2024 року в розмірі 129 252,23 грн. без проведення утримання обов`язкових податків та зборів, так як вони вже утримані відповідачем. У судове засідання, призначене на 27.01.2025 року, позивач та його представник не з`явилися, у матеріалах справи наявна заява про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримав. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, у матеріалах справи наявна заява про розгляд справи у їх відсутності. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Суд установив, що 11.04.2024 року [PERSON] була звільнена з посади керуючого магазину за згодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, що підтверджується наказом від 11.04.2024 року № Z00/11/04/006, з виплатою працівнику компенсації за 18 днів невикористаної відпустки. В день звільнення виплата всіх сум, що належали йому від підприємства, роботодавцем не проведена. Останнє надходження коштів на банківський рахунок позивача, з призначенням платежу «Зарахування заробітної плати за вересень 2024 року». Відповідачем до відзиву було додано розрахунковий лист про загальний борг підприємства перед позивачем на квітень 2023 року становить заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, а також заборгованість за компенсацію невикористаної відпустки в загальній сумі становить 129 252,23 грн. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Щодо вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі. Згідно із статтею 43 Конституції України, гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно статті 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Згідно з частиною першою статті 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (стаття 117 КЗпП України). Відповідно до статті 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України « Про оплату праці», а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 05 травня 2017 року, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством для працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршені. Йдеться як про мінімальний розмір заробітної плати, так і про норми оплати праці, зокрема за час простою. Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша статті 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] зазначила, що приблизний розрахунок заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, а також заборгованість за компенсацію невикористаної відпустки в загальній сумі становить 135 651,53 грн. Частиною 1 статті 83 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до абзацу 4 частини 1статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у разі звільнення працівника у період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки». Частиною 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» визначено, зокрема, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Представник відповідача під час судового розгляду справи визнав борг підприємства по заробітній платі перед [PERSON] на суму 129 252,23 грн., про що надав відповідні розрахункові документи, та не заперечував проти задоволення вимог позивача про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та грошової компенсації за дні невикористаної відпустки. Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. При визначенні розміру заборгованості із заробітної плати, включаючи компенсацію за невикористану відпустку, суд бере до уваги суму у розмірі 129 252,23 грн., яка не заперечується стороною відповідача. З урахуванням зазначених обставин справи суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та грошової компенсації за дні невикористаної відпустки підлягають задоволенню у розмірі 129 252,23 грн. З позовної заяви вбачається, що [PERSON] просила стягнути з ТОВ «Дієса» витрати на правничу допомогу у розмірі 20 % від стягнутої заборгованості у сумі 27 130,31 грн. Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем понесені витрати на професійну правничу допомогу, що підтверджується копією додаткової угоди №1 від 29.10.2024 року до договору про надання правової допомоги № 29102024 від 29.10.2024. Враховуючи вимогу позивача, щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 % від задоволених позовних вимог, суд відмічає, що у зв`язку із частковим задоволенням позову така сума складає = 25 850,40 грн. (129 252 грн. х 20%). При зверненні за відшкодуванням варто пам`ятати, що при оцінці наданого стороною розміру гонорару адвоката, суд застосовує ряд критеріїв (дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційності, співмірність) та факти на підтвердження таких критерії (складність справи, значення справи для сторін, фінансовий стан сторін, ринкові ціни адвокатських послуг і т.п.) Процесуальним законодавством передбачено механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання. Слід зауважити, що на сторону, яка подає клопотання про зменшення витрат, покладено обов`язок доведення не співмірності витрат. Так, в питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 922/445/19, в якому, серед іншого наголошено, що: зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. Подібні висновки також викладені в ряді постанов Верховного Суду, зокрема, у справі № 922/3436/20, у справі № 910/7586/19, у справі № 910/16803/19. Як свідчить судова практика, при зменшенні витрат на правову допомогу слід також ураховувати чи змінювалася правова позиція сторін у справі в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції; чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини (див. постанову Верховного Суду № 910/20852/20). Тобто, при вирішенні питання зменшення витрат на професійну правничу допомогу необхідно перевіряти чи подавалось від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат. З матеріалів справи убачається, що відповідач скористався наданим законом правом та висловив свої заперечення щодо заявленого позивачем розміру. У постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial