Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-22 00:00:00

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду із вказаним позовом, в наступному уточнивши позовні вимоги у ході судового розгляду, просить стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] , [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК»: - заборгованість у розмірі 3145.09 (Долар США) , за кредитним договором № 63/A-08 від 15.05.2008 року, яка складається з наступного: - 3145.09 (Долар США) - 3 % річних від простроченої суми; стягнути солідарно з відповідачів судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] 15.05.2008 року уклали кредитний договір 63/A-08. Згідно договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати відповідачу, [PERSON] кредит у розмірі 30000 (Доларів США) на термін до 14.05.2018 р., а відповідач, [PERSON] зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 30000.00 (Доларів США). В порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач, [PERSON] свої зобов`язання не виконала, а саме не здійснювала погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. 26.03.2012 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про стягнення заборгованості з відповідачів. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14.05.2012 року було задоволено стягнути заборгованість станом на 21.03.2012 року у розмірі - 179252,29 грн, що еквівалентно 22434.58 (Доларів США). Винесення рішення Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська від 14.05.2012 року не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. На даний час рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14.05.2012 року не виконано боржниками. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Представник позивача вказує, що сума заборгованості за тілом кредиту станом на 15.05.2012 р. становила у розмірі - 16350,52 (Доларів США), та яка у подальшому змінювалась по періодам, які зазначені нижче у розрахунку заборгованості та станом на 15.09.2022 р. становить у розмірі - 8907,12 (Доларів США). Оскільки, з відповідачів було стягнено заборгованість за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14.05.2012 року, тобто за період з 15.05.2008 року по 21.03.2012 року, то за період після набрання законної сили рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.05.2012 року по 15.09.2022 року відповідачі мають заборгованість у розмірі - 3145.09 (Доларів США), яка складається з наступного: - 3145.09 (Доларів США) - 3 % річних від простроченої суми. Крім того представник позивача зазначає, що в забезпечення виконання зобов`язання за договором 63/A-08 укладено: - договорів поруки з поручителем [PERSON] в забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договором відповідача, [PERSON] . Представником відповідача, [PERSON] [PERSON] подано до суду відзив на позов, в якому заперечувала проти його задоволення через його безпідставність та необґрунтованість; зазначила, що позивач в позовній заяві в новій редакції просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за період з 15.05.2012 по 15.09.2022 року, яка складаються з 3% річних від простроченої суми заборгованості, яка відсутня на сьогоднішній день. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04.05.2012 по справі №2/0417/3797/2012 було солідарно стягнуто з відповідачів заборгованість. Щодо нових позовних вимог позивача вважає, що до даних правовідносин необхідно застосувати сплив строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволені позовних вимог. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Просить застосувати строк позовної давності при розгляді справи №653/6948/22 та відмовити в задоволені позовних вимог про стягнення заборгованості в повному обсязі. Представником позивача подано відповідь на відзив, у якому зазначено, що винесення рішення Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська від 14.05.2012 року не свідчить, про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. На даний час рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14.05.2012 року не виконано боржниками. Сума заборгованості за тілом кредиту станом на 15.05.2012 р. становила у розмірі 16350,52 (Доларів США), та яка у подальшому змінювалась по періодам, які зазначені у розрахунку заборгованості та станом на 15.09.2022 р. становить у розмірі - 8907,12 (Доларів США). Оскільки, з відповідачів було стягнуто заборгованість за кредитним, договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14.05.2012 року, тобто за період з 15.05.2008 року по 21.03.2012 року, то за період після набрання законної сили рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.05.2012 року по 15.09.2022 року відповідачі мають заборгованість у розмірі - 3145.09 (Доларів США), яка складається з наступного: - 3145.09 (Доларів США) - 3 % річних від простроченої суми. Щодо строків позовної давності представник позивача, зазначив, що відповідно до п. 7.1 Договору, вказаний договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, в зв`язку з чим вважає, що строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала уточнені позовні вимоги, просила їх задовольнити, з підстав зазначених у уточненій позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] просила відмовити у позовних вимогах з підстав, що зазначені у відзиві; просила також застосувати позовну давність. Відповідач, [PERSON] у судове засідання не з`явилася, причину неявки не повідомила, про місце, дату та час судового засідання повідомлялася належним чином за зареєстрованим місцем проживання, однак судові повістки не вручені під час доставки у зв`язку з закінченням терміну зберігання. Виклик відповідача також було здійснено оголошенням, яке розміщено на сторінці веб-сайту суду офіційного веб-порталу «Судова влада України». Дослідивши матеріали цивільної справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] 15.05.2008 року уклали кредитний договір 63/A-08. Згідно договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати відповідачу, [PERSON] кредит у розмірі 30000.00 (Доларів США) на термін до 14.05.2018 р., а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язання за договором 63/A-08 укладено договір поруки з поручителем [PERSON] в забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договором відповідача, [PERSON] 26.03.2012 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про стягнення заборгованості з відповідачів. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14.05.2012 року було задоволено стягнуто заборгованість станом на 21.03.2012 року у розмірі - 179252,29 грн, що еквівалентно 22434.58 (Доларів США). Представник позивач зазначає, що винесення рішення Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська від 14.05.2012 року не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та вказує, що на даний час рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14.05.2012 року не виконано боржниками. Представник відповідача у поданому відзиві зазначила, що відповідачами було сплачено заборгованість на виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська. Позивач не надав жодного доказів до позовної заяви про те, що звертався до органів виконавчої служби на виконання рішення суду в примусовому порядку, що рішення не виконувалося. Вказала, що сума заборгованості була виплачена відповідачами. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Враховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. У статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Великою палатою ВСУ у постанові від 04.07.2018 року у справі №310/11534/13-ц вказано, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Окрім того, суд звертає увагу на постанову Верховного Суду від 23.11.2022р. у справі №285/3536/20 вказав, що приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. З матеріалів справи вбачається, що позивач позову про стягнення задавненої вимоги (тіла кредиту за кредитним договором) не пред`являв. Зважаючи на той факт, що суд не може вийти за межі позовних вимог, суд вважає за доцільне в задоволенні позову відмовити. Також норма ст. 625 ЦК України, за вимогою кредитора, підлягає застосуванню у разі наявності судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, оскільки його наявність не припиняє правовідносин сторін цього договору (зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Проте, представником відповідача у поданому відзиві зазначено, що відповідачами було сплачено заборгованість на виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська. На спростування вказаного позивачем даних суду не надано. Так, позивач не надав доказів про те, що звертався до органів виконавчої служби на виконання рішення суду в примусовому порядку, що рішення не виконувалося. Тому суд визнає неспроможними доводи представника позивача про те, що кредитний договір діє з моменту його підписання сторонами і до повного виконання ними зобов`язань, оскільки вони встановлених судом обставин не спростовують, а ґрунтуються виключно на власному тлумаченні представником позивача норм чинного цивільного законодавства на власну користь. У відповідності до ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судові витрати, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача.

Outcome: dismissed