Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-19 00:00:00

05.11.2024 [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна, що є сумісною власністю подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона з 01.06.2022 перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У період перебування у шлюбі з відповідачем, згідно з договором купівлі-продажу від 03.09.2024 №1243/2024/4857916, було придбано автомобіль марки «Geely» модель «MR-715А», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який 03.09.2024 зареєстрований за відповідачем [PERSON] . Вважає, що оскільки майно було придбане у період перебування у шлюбі, то воно належить їм на праві спільної сумісної власності як подружжю. З цих підстав просить суд поділити вищевказане майно шляхом виділення відповідачу у приватну власність вказаний автомобіль та стягнути з нього на її користь грошову компенсацію вартості її частки у відповідному спільному майні у розмірі 66\~000 грн. Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.11.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи по суті на 09.12.2024 за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 03.12.2024 на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому він заперечує проти заявлених позовних вимог, вважає безпідставним визначення позивачем вартості автомобіля на рівні 132\~000 грн. та відповідно не визнає вимоги про стягнення з нього на користь позивача вартості її частки у цьому майні у розмірі 66\~000 грн. Зазначає, що позивач, визначаючи вартість майна посилається на звіт з оцінки колісного транспортного засобу від 28.10.2024 як доказ його вартості. Однак вказаний звіт не може бути прийнятий як доказ під час розгляду справи, оскільки він не містить дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору та не є предметом матеріального світу, який своїми існуванням, якостями, властивостями, місцезнаходженням або іншими ознаками дає змогу встановити обставини, що мають значення для справи. Крім того, з самого звіту можна дійти висновку, що встановленні ним обставини обмежені у своїй достовірності, адже у відповідному розділі звіту спеціаліст вказує на відсутність таких необхідних для дослідження даних як покази одометра (лічильник пробігу), відсутність відомостей щодо їх фіксації та фактична відповідність зафіксованих ними даних; дані про умови користування транспортним засобом, наявності або відсутності механічних пошкоджень в решті його дійсний технічний стан, з урахуванням того, що фактично транспортний засіб на дослідження спеціалісту не надавався. З наведеного вбачається, що наданий позивачем звіт з оцінки колісного транспортного засобу від 28.10.2024 не відповідає вимогам щодо допустимості, достовірності та достатності, які висовуються до доказів у цивільному процесі, а отже, не може бути врахований під час вирішення цивільного спору в цій справі. Вважає, що доказом вартості спірного майна на час його поділу є договір купівлі-продажу автомобіля, адже із дня його укладення, 03.09.2024, минув незначний проміжок часу, відповідно його вартість не мала зазнати значних змін. Щодо вимог про стягнення з нього на користь позивача 15\~000 грн. витрат на правову допомогу, зазначає, що вимоги позивача про компенсацію витрат на правничу допомогу у вигляді розробки позовної заяви та складання адвокатського запиту є безпідставною, оскільки не ґрунтується на умовах відповідного договору. Так само, не підлягають компенсації витрати на представництво у суді, оскільки незрозумілим є час надання такого виду правничої допомоги, визначений на рівні 2 годин, з урахуванням того, що справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Витрати на оплату консультації та вивчення документів підлягають стягненню пропорційно задоволених вимог. Враховуючи вищезазначене просить позовні вимоги задовольнити частково та провести поділ майна подружжя, а саме: автомобіля марки «Geely» модель «MR-715А», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , припинивши його та позивача право спільної сумісної власності на вищевказаний транспортний засіб; визнати за ним право власності на транспортний засіб автомобіль марки «Geely» модель «MR-715А», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] та стягнути з нього на користь позивача компенсацію 1/2 частки вартості вказаного автомобіля, визначеної у договорі купівлі-продажу №1234/2024/4857916 від 03.09.2024. 09.12.2024 за клопотанням відповідача у справі оголошено перерву до 20.01.2024 для надання часу відповідачу провести оцінку транспортного засобу. Представник позивача в судовому засіданні 20.01.2025 погодився з вартістю спірного автомобіля, за яку він придбавався 03.09.2024, просив задовольнити позовні вимоги, виходячи із даної суми, обґрунтування надав аналогічні, що викладені у позовній заяві. Відповідач та його представник в судовому засіданні 20.01.2025 також не заперечували проти запропонованого представником позивача поділу спірного автомобіля, виходячи з його вартості на момент купівлі останнього. Заслухавши представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд приходить до наступного. З матеріалів справи вбачається, що 01.06.2022 у Тернівському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , укладено шлюб, про що складено актовий запис № 191. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , а.с. 19. Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28.10.2024 відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, а.с.20. У листі начальника ТСЦ 1248 РСЦ ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях від 25.10.2024 зазначено, що згідно з Єдиного державного реєстру транспортних засобів автомобіль «Geely MR-715А», був перереєстрований на підставі договору купівлі-продажу №1243/2024/4857916 від 03.09.2024 на гр. [PERSON] , а.с. 33-34. Відповідно до звіту оцінки колісного транспортного засобу від 28.10.2024, ринкова вартість транспортного засобу «Geely MR-715А», реєстраційний номер [NUMBER] для сплати судового збору становить 132\~000 грн., а.с. 22-32. Згідно з листом начальника ТСЦ 1248 РСЦ ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях від 06.12.2024, 03.09.2024 автомобіль «Geely MR-715А», 2008 року випуску, зареєстрований за [PERSON] на підставі договору купівлі продажу укладеному в ТСЦ 1243, вартість ТЗ становила 95\~000 грн., а.с. 83. Відповідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.ч. 1,3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України,суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а також в межах заявлених позивачем вимог. Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Згідно зі ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з положеннями 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України\~у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення У ч. 1 ст. 61 СК України\~передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Зазначеними нормами права, передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. У свою чергу заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Відповідно до ч. 1-3 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)) (пункт 24). За змістом ч. 1 та 7 ст. 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункти 25, 26). Велика Палата Верховного Суду вважала правильним висновок судів про те, що вимоги про визнання за відповідачем права власності на автомобіль і стягнення на користь позивачки відповідної грошової компенсації треба розглядати як вимогу про поділ цієї неподільної речі шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього компенсації замість частки позивачки у праві спільної сумісної власності на автомобіль. Крім того, ВП ВС констатувала, що внаслідок його виділення у власність відповідачеві і такого стягнення право спільної сумісної власності на автомобіль припиняється. Тому окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що приписи частин 4, 5 ст. 71 СК України\~і ст. 365 ЦК України\~з урахуванням принципу розумності треба розуміти так: а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Зі змісту позовних вимог убачається, що позивач не претендує на те, щоб залишити автомобіль за собою, припинивши право відповідача на частку в праві спільної сумісної власності з компенсацією їй за цю частку, а лише просить отримати грошову компенсацію за її частку в праві спільної сумісної власності на автомобіль від відповідача. Тому вимога про стягнення такої компенсації не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду. Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам собою не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом ч. 4 ст. 71 СК України\~згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом ч. 2 ст. 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки в неподільній речі. Судом встановлено, що саме за час шлюбу сторони [PERSON] та [PERSON] придбали транспортний засіб автомобіль марки «Geely» модель «MR-715А», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , а тому хоча даний автомобіль зареєстрований на ім`я відповідача [PERSON] , однак у відповідності до вимог ст. 60 СК України, є їх спільною сумісною власністю. Як убачається з матеріалів справи, предмет спору ставлять вимоги позивача про стягнення в порядку поділу майна подружжя з відповідача на її користь компенсації вартості частки у спільному майні подружжя в розмірі 47500 грн. частки вартості автомобіля, виходячи з його вартості на день придбання (95000 грн.), про що не заперечували сторони в судовому засіданні. У статті 77 ЦПК України\~передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги вищенаведені висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, задля повного захисту порушеного права, та приймаючи до уваги вартість спірного рухомого майна на момент його придбання, суд визнає обґрунтованою вимогу позивача про стягнення з відповідача в порядку поділу спільного майна подружжя на користь позивача компенсації вартості частки у спільному майні подружжя в загальному розмірі 47500 грн., що є неподільним спільним майном подружжя, придбаним сторонами у період зареєстрованого шлюбу, за відсутності доказів протилежного, а тому правовий режим спільного майна подружжя на спірне нерухоме майно надає право поділу такого майна між подружжям, з дотриманням презумпції рівності часток. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з розміру компенсації за 1/2 частину вартості спірного автомобіля. Відповідно до ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Згідно наявних в справі доказів позивачем [PERSON] були понесені судові витрати у виді судового збору в розмірі 1 320 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн. На підтвердження понесених витрат позивачем додано: копію договору про надання юридичної допомоги від 17.10.2024; копію додатку №1 до договору від 17.10.2024; копію акту наданих послуг до договору про надання правової допомоги від 17.10.2024; копію квитанції про сплату коштів, а.с. 12, 13, 14-15, 16, 17, 18. При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару успіху, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. З огляду на зазначене положеннями ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи. Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial