Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] , через свого представника адвоката Брону М.В., звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення. Свої вимоги позивачка мотивує тим, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина. За життя [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого заповіла все майно позивачці. До складу спадкового майна після смерті [PERSON] увійшли житловий будинок загальною площею 80.10 м.кв., житловою - 51.80 м.кв., до якого належать веранда (літ. «а»), вхідна площадка (літ. вх.) та криниця, а також земельна ділянка, відведена для обслуговування даного житлового будинку та ведення особистого селянського господарства, загальною площею 0.21 га. Після смерті [PERSON] у житловий будинок вселилась без будь-яких на це правових підстав [PERSON] , котра не надає доступу позивачці до її власності, у зв`язку з чим позивачка була змушена звертатися з відповідною заявою до поліції. Оскільки вжиття заходів досудового врегулювання спору результати не дали, [PERSON] звернулася до суду та просить усунути перешкоди у користуванні житловим будинком [ADDRESS] . Відповідачка своїм процесуальним правом на подання відзиву до суду не скористалася. Ухвалою суду від 07.10.2024 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Призначено підготовче судове засідання на 07 листопада 2024 року. Розгляд справи неодноразово відкладався у зв`язку з неявкою сторін. У судовому засіданні 09.01.2025 оголошено перерву до 21 січня 2025 року. 21 січня 2025 року відповідачка [PERSON] у судовому засіданні заявила клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що вона має намір скористатися юридичною допомогою. У зв`язку з цим, суд констатує, що відповідачка уже подавала до суду заяву аналогічного змісту від 05.12.2024, у якій просила надати їй можливість скористатися правовою допомогою, однак, як вбачається з її пояснень, з того часу (упродовж півтора місяця) правовою допомогою не скористалася, не залучила свого представника, не уклала договір про надання правової допомоги з адвокатом, не звернулася до Центру надання безоплатної правової допомоги. Статтею 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до п.1 ч.2 та ч.3 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення. Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання. Ураховуючи наведене вище, а також попередню процесуальну поведінку відповідачки, подання повторного аналогічного за змістом клопотання, на думку суду, спрямоване виключно на безпідставне затягування розгляду справи, у зв`язку з чим суд розцінює це як зловживання процесуальними правами та залишає клопотання відповідачки про відкладення розгляду справи без розгляду. У судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, хоча про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Представник позивачки адвокат Брона М.В. у судовому засіданні в режимі відеоконференції позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просила їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала. Пояснила, що доглядала за [PERSON] до її смерті, якій приходилася троюрідною племінницею. Вселилася у житловий будинок після смерті [PERSON] , остання за життя їй це дозволила. Вважає, що оскільки доглядала за троюрідною тіткою, то має право на проживання у цьому будинку. Про те, що житловий будинок з надвірними спорудами належить спадкоємиці за заповітом [PERSON] знала з кінця 2021 року, але продовжувала там проживати без згоди позивачки. Вважає, що насправді заповіт [PERSON] на ім`я позивачки не складала і він є підробленим. Додатково пояснила, що має у власності інший житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , де зареєстрована, але не проживає там, бо він знаходиться у поганому стані, непридатному для проживання. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідив та оцінив матеріали справи, докази, які у них містяться, встановив фактичні обставини і відповідні спірні правовідносини, та дійшов наступних висновків. Так, рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 15.03.3023 у справі № 602/904/22 задоволено позов [PERSON] до\~Лановецької міської ради Кременецького району Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору:\~Лановецька державна нотаріальна контора Тернопільської області,\~про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. Присвоєно житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами, позначеному у технічному паспорті літерою «А», загальною площею 80.10 м.кв., житловою - 51.80 м.кв., з верандою (літ. «а»), вхідною площадкою (літ. вх.) і криницею та земельній ділянці загальною площею 0.21 га, розташованим по по [ADDRESS] нову поштову адресу: [ADDRESS] . Визнано за\~ [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, позначений у технічному паспорті літерою «А», загальною площею 80.10 м.кв., житловою - 51.80 м.кв., з верандою (літ. «а»), вхідною площадкою (літ. вх.) та криницею, розташований по [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Визнано за\~ [PERSON] право власності на земельну ділянку загальною площею 0.21 га, з яких: 0.10 га відведено для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та 0.11 га відведено для ведення особистого селянського господарства, розташовану по [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 12-18). Постановою Тернопільського апеляційного суду від 17.10.2023 у справі №602/904/22 апеляційну скаргу Лановецької міської ради Кременецького району на рішення Лановецького районного суду від 15.03.2023 задоволено частково. Рішення місцевого суду в частині вирішення позову [PERSON] до Лановецької міської ради Кременецького району про присвоєння житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами нової поштової адреси скасовано та закрито провадження у справі в цій частині у зв`язку з тим, що спір в цій частині підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. В іншій частині рішення Лановецького районного суду від 15 березня 2023 року залишено без змін (а.с. 19-26). Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 28.11.2023 у справі №500/7048/23, яке набрало законної сили 29.12.2023, позов [PERSON] до Лановецької міської ради Кременецького району задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано відмову Лановецької міської ради від 05.10.2022 № 704/03-14 "Про зміну адреси", надану [PERSON] . Зобов`язано Лановецьку міську раду прийняти рішення про присвоєння адреси об`єктам нерухомого майна - житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами, позначеному у технічному паспорті літерою "А", загальною площею 80,10 м.кв., житловою - 51,80 м.кв., з верандою (літ. "а"), вхідною площадкою (літ. вх.) і криницею та земельній ділянці загальною площею 0,21 га, належним на праві власності [PERSON] по розташованим по по [ADDRESS] . Відмовлено в задоволенні решти позовних вимог (а.с. 27-32). 24 січня 2024 року Лановецькою міською радою прийнято рішення №24, яким присвоєно житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами, належного [PERSON] на підставі рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 15.03.3023, адресу: [ADDRESS] (а.с. 33). На підставі вказаних вище судових рішень та рішення Лановецької міської ради позивачка зареєструвала 12.02.2024 право власності на житловий будинок садибного типу, загальною площею 80.10 м.кв., житловою\~51.80 м.кв., за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав №366037897 від 15.02.2024, копія якого міститься у матеріалах справи (а.с. 35). Згідно з відповіддю Лановецької міської ради на адвокатський запит адвоката Брони М.В. (лист №1888/03-11 від 08.10.2024) інформація про зареєстрованих у житловому будинку осіб за адресою: [ADDRESS] , в реєстрі територіальної громади відсутня (а.с. 55). Зі змісту відповіді №827330 від 04.10.2024 з Єдиного державного демографічного реєстру, отриманої на запит суду на підставі ч.8 ст.187 ЦПК України під час вирішення питання про відкриття провадження у цій справі, відповідачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 48). Як слідує з пояснень представника позивачки, викладених у позовній заяві, та наданих нею у судовому засіданні, після смерті [PERSON] у згаданий вище житловий будинок вселилася та фактично проживає відповідачка [PERSON] , що не заперечується останньою. Як убачається з відповіді т.в.о. начальника ВП №1 (м. Ланівці) Кременецького РВП ГУНП в Тернопільській області М.Чоловського від 19.09.2024, наданої [PERSON] , за її заявою за фактом самоуправства, а саме зайняття будинку з метою проживання гр. [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , працівником поліції проведено перевірку, в ході якої встановлено, що за вказаною адресою проживає гр. [PERSON] , 1968 р.н., за усною домовленістю з покійною гр. [PERSON] без відповідних підтверджуючих документів на право власності (а.с. 39). Факт спілкування у вересні 2024 року з поліцейським з приводу проведення ним перевірки заяви [PERSON] також підтвердила у своїх поясненнях, наданих в судовому засіданні, відповідачка [PERSON] . Отже між сторонами виникли спірні правовідносини з приводу володіння, користуванням та розпорядженням нерухомим майном житловим будинком, які регулюються нормами Цивільного та Житлового кодексів України, а також іншими нормами чинного законодавства України. Частиною першою статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За змістом статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Разом із тим, за змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Кожному гарантується недоторканність житла (стаття 30 Конституції України). Позивачка у своєму позові просить суд усунути перешкоди в користуванні належним їй на праві власності житловим будинком шляхом виселення відповідачки з цього будинку. Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. У частині третій статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Пункт 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Викладене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 13.10.2020 у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). Суд встановив, що відповідачка [PERSON] не є власником чи співвласником житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою вона не зареєстрована, договору оренди (найму) житла не укладала. Доказів того, що вона була членом сім`ї попереднього власника [PERSON] та що вона фактично проживала з нею до моменту її смерті, суду не надала. Оскільки відповідачка не довела суду, що має (чи мала) законні підстави для проживання в цьому будинку, тому суд дійшов висновку про те, що вона вселилася туди самовільно, без будь-яких підстав, а відтак є такою, що самоправно зайняла зазначене житло. Фактичне проживання відповідачки у житловому будинку, належному на праві власності позивачці, створює останній перешкоди у повноцінному володінні, користуванні та розпорядженні її майном, чим порушуються права та законні інтереси [PERSON] . Суд не бере до уваги доводи відповідачки про те, що заповіт, на підставі якого позивачка спадкувала житловий будинок після смерті [PERSON] є підробленим, оскільки, по-перше такі доводи відповідачка не підтверджує жодними доказами, а по-друге, законність набуття права власності позивачкою на спадкове майно встановлене рішенням суду, яке набрало законної сили, у цивільній справі №602/904/22 за позовом [PERSON] до Лановецької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору:\~Лановецька державна нотаріальна контора Тернопільської області,\~про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. Оцінюючи виселення [PERSON] на предмет пропорційності, встановивши, що порушені права позивачки - власника житла, гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, суд вважає, що у цьому випадку за обставин цієї справи виселення відповідачки зі спірного житла є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві. При цьому суд бере до уваги ту обставину, що спірний будинок не є єдиним житлом [PERSON] , яка володіє іншим житловим будинком, розташованим у тому ж населеному пункті на [ADDRESS] , де вона зареєстрована. Ураховуючи, що спірний будинок належить на праві власності позивачці та, при цьому, не є єдиним житлом відповідачки, з огляду на існування конфліктної ситуації між сторонами, суд дійшов висновку про наявність підстав про задоволення позовних вимог [PERSON] про виселення відповідачки з вказаного житлового будинку без надання їй іншого жилого приміщення. Отже, позов слід задовольнити повністю. Щодо розподілу судових витрат. На підставі частини першої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211,20 гривень, який був сплачений позивачкою при зверненні до суду з цим позовом, що підтверджується квитанцією про сплату № 0149-1702-7103-8151 від 26.09.2024. Окрім того, представник позивачки адвокат Брона М.В. у судовому засіданні зробила заяву про те, що докази про понесені позивачкою витрати на правову допомогу будуть надані нею до суду у строк, передбачений ЦПК України. У зв`язку з цим, з огляду на положення ч. 8 ст. 141, 270 ЦПК України, слід призначити судове засідання для вирішення питання про витрати на професійну правничу допомогу та встановити позивачці строк для подання доказів щодо розміру понесених ним витрат на професійну правничу допомогу. На підставі викладеного вище, ст. 41, 47 Конституції України, ст. 3, 15, 16, 317, 319, 391 ЦК України, ст. 9, 109, 116 ЖК України,

Outcome: approved