Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-23 00:00:00

12.01.2024 року до суду звернулась [PERSON] з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення коштів, в якому просила суд стягнути з відповідача на користь позивача кошти в розмірі 10053,86 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 11.04.2023 року у справі №465/777/23, яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного суду від 16.11.2023 року та набрало законної сили, позов [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про повернення безпідставно набутих грошових коштів - задоволено. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (м. Київ, вул. Грушевського 1д, код ЄДРПОУ 14360570) на користь [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) безпідставно набуті кошти в розмірі 9 194 гривень 52 коп. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (м. Київ, вул. Грушевського 1д, код ЄДРПОУ 14360570) в користь держави судовий збір в розмірі 1073 гривень 60 коп. На підставі анкети - заяви клієнта - фізичної особи про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 13.01.2020 р. позивачці [PERSON] відкрито поточний рахунок/картку у гривні, а саме відповідачем - "Приватбанк". Так, позивачці було надано в користування пластикову картку для здійснення різноманітних операцій за карткою "VISA", а тому вона є клієнтом відповідача - АТ КБ «Приватбанк». З даної картки, яка належить позивачці, 24.10.2022 р. списано відповідачем кошти в сумі 9194 гривень 52 коп., котрі [PERSON] не було отримано. Відповідно до протоколу скарги щодо отримання готівки з банківської картки, 24.10.2022 р. позивачка [PERSON] звернулася до Банку ОТП з приводу неотримання нею 100 000 угорських форинтів, в банкоматі в місті Помаз, Угорщина. Згідно протоколу, місцем його виготовлення є Банк ОТР, м. Помаз 2013, вул. Йожефа Аттіли 17, Угорщина. Згідно відповіді старшого спеціаліста з обробки скарг ОТП Банк від 08.11.2022 року, спірна сума вже є в розпорядженні банку, що видав картку, тобто у відповідача - АТ КБ «Приватбанк». Суд першої та апеляційної інстанцій вважали дані докази, надані стороною позивача в підтвердження позовних вимог, належними, допустимими та достатніми, зважаючи на те, що позивачкою долучено їх офіційний переклад у відповідності до вимог чинного законодавства. Відтак, зважаючи на дані обставини, суди вважали доведеним та встановленим факт перебування позивачки 24.10.2022 р. в м. Помаз, Угорщина, здійснення операції по зняттю нею коштів з картки № [NUMBER] в сумі 9\~194 грн. 52 коп. в банкоматі ОТП Банк, які в кінцевому результаті банкоматом їй, позивачці, не видані. А відтак, стягнули вказану суму з відповідача. Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначив про те, що згідно ст. 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Сторона вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання, в тому числі з моменту звернення до суду до дня фактичного стягнення за відповідним судовим рішенням. Базою для нарахування 3% річних та інфляційних втрат, згідно з ч.2 ст. 625 ЦК, є сума основного боргу, необтяжена іншими нарахуваннями. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) є змінною величиною, обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях, і можуть використовуватися судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу. Як про те зазначено у Постанові КГС ВС від 23.10.2018 у справі №913/70/18. Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання. Наведене відповідає правовій позиції ВСУ, викладеній у постановах від 20.12.2010 №3-57гс10, від 04.07.2011 №3-65гс11, від 12.09.2011 №3-73гс11, від 24.10.2011 №3-89гс11, від 14.11.2011 №3-116гс11, від 23.01.2012 №3-142гс11. Суди попередніх інстанцій, встановивши обставини прострочення зобов`язання, дійшли правильного висновку про наявність підстав для застосування до відповідача правових наслідків прострочення грошового зобов`язання, встановлених законом (ч.2 ст. 625 ЦК), у цьому випадку 3% річних та інфляційних втрат. Разом із тим, колегія суддів зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено ч.2 ст. 625 ЦК, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін вказаного договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК, тому висновок судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК є обґрунтованими. Вказана правова позиція відображена в постановах ВСУ від 14.11.2011 у справі №3-116гс11, від 23.01.2012 у справі №3-142гс11. Виходячи з положень ст. 625 ЦК, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. При цьому базою (основною) для нарахування 3% річних та інфляційних витрат, згідно з вимогами наведеної норми, є сума основного боргу, необтяжена іншими нарахуваннями. Таким чином сума боргу з 08.02.2023 до 08.12.2023 становить 9194,52 грн., інфляційні витрати становлять 324,12, та 3% річних становить 229,74 грн. Загальна заборгованість: 9194,52 грн. (сума боргу) + 324,12 (інфляційне збільшення) + 229,74 (штрафні санкції) = 9748,38 грн. Також позивач просила суд стягнути на її користь компенсації моральної шкоди, завдану внаслідок порушення її цивільних прав, що полягала у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, у приниженні її честі та гідності, а також ділової репутації (з огляду на образи та звинувачення відповідачем її у введенні судів у оману) у розмірі 4000,00 грн. Таким чином позивач просить стягнути з відповідача на її користь 553,86 грн. інфляційних нарахувань та процентів річних + 4000,00 грн. компенсації завданої моральної шкоди + 5500,00 грн. вже понесених витрат на професійну правничу допомогу. У зв`язку з вищевикладеним позивач і була вимушена звернутися до суду з даними позовними вимогами. Ухвалою суду від 25.03.2024 року відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі. Призначено проведення засідання. Ухвалою суду від 25.04.2024 року заяву представника позивача [PERSON] [PERSON] про перехід до розгляду у загальному провадженні цивільної справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення коштів задоволено. Здійснено перехід від розгляду справи за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення коштів в порядку спрощеного провадження з викликом сторін до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Призначено у справі підготовче судове засідання. 29.04.2024 року до суду через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останнім зазначено, що АТ КБ ПРИВАТБАНК не визнає позовні вимоги [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів, оскільки вважає, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, що пояснюється наступним. Так, Постановою Львівського апеляційного суду від 16.11.2023 року апеляційну скаргу АТ КБ ПриватБанк залишено без задоволення, рішення Франківського районного суду м. Львова від 11.04.2023 року у справі № 465/777/23 залишено в силі. Так, рішенням Франківського районного суду м. Львова у справі № 465/777/23 від 11.04.2023 року позов [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] кошти в розмірі 9 194 гривень 52 коп. Отже, грошове зобов`язання в розмірі 9\~194 гривень 52 коп. у відповідача перед позивачем виникло на підставі судового рішення лише 16.11.2023 року після прийняття постанови Львівського апеляційного суду , якою рішення Франківського районного суду м. Львова від 11.04.2023 року у справі № 465/777/23 залишено в силі. У справі № 465/777/23 Франківського районного суду м. Львова позивач не зазначав як і на які рахунки слід виконувати рішення суду після набрання його законної сили. Відповідач, після отримання інформації про банківські рахунки позивача, для добровільного виконання рішення суду у справі № 465/777/23 , добровільно 8 грудня 2023 року (платіжна інструкція додається) виконав дане рішення суду, а тому жодних підстав для нарахування та стягнення коштів за ст. 625 ЦК України немає. Стосовно безпідставності позовних вимог про стягнення з Відповідача моральної шкоди в розмірі 4000,00 грн. , слід зазначити наступне: Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19) вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні психологічного благополуччя, переживаннях, стражданнях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, фізичному та психологічному пристосуванні до порушень у стані здоров`я. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого; тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках; можливість, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, пропорційності та справедливості. Враховуючи наведені вище норми матеріального права та обставини справи, Відповідач звертає увагу, на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що внаслідок рішень, дій чи бездіяльності Відповідача йому завдана моральна шкода, а тим більше обґрунтування її розміру в грошовому еквіваленті. Щодо тверджень Позивача стосовно розміру суми судових витрат, які він поніс у розмірі 5500 грн. пов`язаних з правовою допомогою адвоката зазначаємо, що з такими не погоджуємось, виходячи з наступного . Згідно постанови пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативноправовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Враховуючи зазначене, вважаємо, що вказаний Відповідачем розмір правничої (правової) допомоги у розмірі 5500 грн. не відповідає критеріям розумності, співмірності та спр аведливості . У зв`язку з вищевикладеним представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою суду від 01.05.2024 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення коштів. Призначено справу до судового розгляду по суті. Сторони в судове засідання не з`явились, від позивачки в матеріалах справи містяться заява про слухання справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, проте в матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву в якому викладена позиція відповідача до даних позовних вимог. Згідно із ч.2\~ст.247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вивчивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності та кожен доказ окремо, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 11.04.2023 року (справа №465/777/23) позов [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про повернення безпідставно набутих коштів задоволено. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (м. Київ, вул. Грушевського 1д, код ЄДРПОУ 14360570) на користь [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) безпідставно набуті кошти в розмірі 9 194 гривень 52 коп. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (м. Київ, вул. Грушевського 1д, код ЄДРПОУ 14360570) в користь держави судовий збір в розмірі 1073 гривень 60 коп. Постановою Львівського апеляційного суду від 16.11.2023 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - залишено без задоволення. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2023 року залишено без змін. Таким чином, рішення Франківського районного суду м. Львова від 11.04.2023 року набрало законної сили 16.11.2023 року. 08.12.2023 року рішення суду від 11.04.2023 року було виконано відповідачем, що підтверджується платіжною інструкцією, відповідно до якої на розрахунковий рахунок [PERSON] було перераховано 9194,52 грн. В призначені платежу вказано, що # [NUMBER] , [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ). Виконання рішення Франківського районного суду м. Львова від 11.04.2023 у справі №465/777/23. Згідно частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. На підставі частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові КГС ВС від 23.10.2018 року у справі №913/70/18 зазначено, що законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання. Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 20.12.2010 у справі № 3-57гс10, від 04.07.2011 у справі № 3-65гс11, від 12.09.2011 у справі № 3-73гс11, від 24.10.2011 у справі № 3-89гс11, від 14.11.2011 у справі № 3-116гс11, від 23.01.2012 у справі № 3-142гс11. Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Відповідно до статті 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язаних правовідносин сторін вказаного договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, тому висновок судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК є обґрунтованим. Як про те зазначено у постанові КГС ВС від 12.03.2018 № 914/712/16. Статтею 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11\~цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України ,\~підставами виникнення\~цивільних прав\~та обов`язків,\~зокрема,\~є: 1)\~договори та\~інші правочини; 3)\~завдання майнової\~(матеріальної)\~та моральної\~шкоди іншій\~особі; 4) інші юридичні факти. Згідно ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі I "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу I книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Відтак, з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постановах від 16.05.2018 року по справі № 686/21962/15-ц та від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17, дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами як до ухвалення рішення суду, так і після його ухвалення. Підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, суди повинні враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур`єр». Так, за період, зазначений позивачем в позові, з 08.02.2023 по 08.12.2023, інфляційні виплати на прострочену суму боргу в розмірі 9194,52 грн. з урахуванням індексу інфляції складають: 9194, 52 грн.(сума боргу) х 1.03525130 (загальний індекс інфляції) : 100 9194,52 грн.(сума боргу) = 324,12 грн. Отже, загальна сума інфляційних нарахувань на суму основного боргу за вказаний період складає 324,12 грн. На відміну від інфляційних збитків, розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення. Період розрахунку приймається з 08.02.2023 по 08.12.2023. Отже, 3% річних з простроченої суми основного боргу становить: 9194,52 грн. х 3 %: 365 (кількість днів у році) х 304 (кількість днів прострочення):100= 229,74 грн. Відтак, сума інфляційних витрат та 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, розрахована на прострочену суму боргу у розмірі 9194,52 грн. за період з 08.02.2023 по 08.12.2023 складає 324,12 грн. (інфляційні втрати) та за період з 08.02.2023 по 08.12.2023 року складає 229,74грн (3% річних) є законною та обґрунтованою. Аналіз норм статей 12, 13, 89 ЦПК України дає підстави вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, сторона вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання, в тому числі з моменту звернення до суду до дня фактичного стягнення за відповідним судовим рішенням, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо стягнення моральної шкоду, то суд зазначає наступне. Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Аналіз положень статті 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Відповідно до\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Порядок та правові підстави відшкодування моральної шкоди визначаються\~статтею 23 Цивільного кодексу України. Так, відповідно до частин 2, 3\~статті 23 ЦК України\~моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 49-51 постанови Великої Палати Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зазначено, що: "виходячи з положень статей\~16\~і\~23 ЦК України\~та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.". Таким чином, відповідальність за шкоду вимагає встановлення складу правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди, і умовою цивільно-правової відповідальності. Відповідно до\~ст.81 ЦПК України, сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на характер порушення прав позивача та їх наслідки, виходячи з засад розумності та справедливості, ступені вини відповідача, душевних стражданнях позивача, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили, на думку суду з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 2000,00 грн. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень\~ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір, оскільки позивач при подачі позову звільнена від сплати судового збору відповідно до\~Закону України «Про захист прав споживачів», а тому із відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1211,20 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial