Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-20 00:00:00

У листопаді 2024 року «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ», через свого представника адвоката Стеценка М.В., звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, де просить суд стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором № 2858163 від 18.04.2024 року в розмірі 22 500,00 грн., сплачений судовий збір, в розмірі 3028,00 грн та витрати на правову допомогу, в розмірі 7100,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначається, що 18.04.2024 року між ТОВ «ФК «1 1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено договір позики № 2858163 згідно умов якого, позикодавець зобов`язався передати позичальнику у власність грошові кошти на строк в 30 днів, шляхом їх перерахування на банківський рахунок позичальника із використанням електронного засобу позичальника, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики та сплатити проценти від суми позики (п. 1 Договору). З п. 1.2 Договору убачається, що сторони узгодили, що проценти грошові кошти, що нараховуються на суму позики і є сплатою за користування такою позикою. Договором передбачено денну процентну ставку в розмірі 2,5 % та процентну ставку за понадстрокове користування позикою в розмірі 2,7 %. Загальна вартість кредиту складає 17 500,00 грн. На виконання умов Договору відповідачка отримала 10 000,00 грн на банківський рахунок № [NUMBER] , однак не виконала взятих на себе Договором зобов`язань з повернення кредиту та сплати відсотків, у зв`язку з чим, на момент звернення до суду її заборгованість за Договором складає 22 500,00 грн, в тому числі: 10 000,00 грн заборгованості за тілом кредиту; 7 500,00 грн заборгованості за процентною ставкою в розмірі 2,5%; 5 000,00 грн заборгованості за процентною ставкою в розмірі 2,7 % за понадстрокове користування кредитом. З огляду на наведене, позивач просив суд, стягнути з відповідачки заборгованість в розмірі 22 500,00 грн, суму сплаченого судового збору в розмірі 3 028,00 грн та судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 100,00 грн. Ухвалою суду від 28.11.2024 року провадження у справі було відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання сторони не прибули, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. Згідно заявленого клопотання в позовній заяві, представник позивача не заперечував проти розгляду справи без його участі та ухвалення заочного судового рішення. Відповідачка про причини своєї неявки суд не повідомила, у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву до суду не подала, жодних заяв чи клопотань не надіслала. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з викладеного, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. 18 квітня 2024 року між ТОВ «ФК «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено договір позики № 2858163 (а.с.10-12). Як убачається з п. 1 Договору, позикодавець зобов`язався передати позичальнику у власність грошові кошти, шляхом їх перерахування на банківський рахунок позичальника із використанням електронного засобу позичальника, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики та сплатити проценти від суми позики. Банківський рахунок вказаний відповідачкою у вказаному Договорі міститься серед реквізитів сторін Договору, а саме: банківський рахунок № [NUMBER] . З п. 1.2 Договору убачається, що сторони узгодили, що проценти грошові кошти, що нараховуються на суму позики і є сплатою за користування такою позикою. Договором передбачено денну процентну ставку в розмірі 2,5 % та процентну ставку за понадстрокове користування позикою в розмірі 2,7 %. З п.п. 2.1-2.2 п. 2 Договору встановлено, що сторони передбачили розмір кредиту в сумі 10 000,00 грн зі строком позики в 30 днів. Загальна вартість кредиту складає 17 500,00 грн., денна процентна ставка 2,5 %, а також процентна ставка за понадстрокове користування кредитом в розмірі 2,7% за день. З Паспорту споживчого кредиту (а.с. 25-26) судом встановлено, що за умовами кредитування, кредит надається в розмірі 10 000,00 грн, строком на 30 днів з орієнтованою загальною вартістю для споживача за весь строк кредитування на суму 17 500,00 грн. Додатковою інформацією, яку містить п. 6 Паспорту споживчого кредиту визначено процентну ставку, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту в розмірі 2,7 %. Додатком 1 до Договору (а.с. 13) сторони узгодили Таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за Договором, згідно якої, 18.04.2024 року надається кредит споживачу в розмірі 10 000,00 грн зі строком його повернення та сплатою відсотків до 18.05.2024 року на загальну суму в розмірі 17 500,00 грн. Як убачається з наведених вище документів, вони укладені в електронній формі та підписані сторонами за допомогою електронних підписів, зокрема, відповідач підписався одноразовим ідентифікатором t3t3Q4. Положеннями ст. 3 ч. 1 п. 5 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Нормою ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Статтею 3 ч. 1 п.п. 6, 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Частинами 12, 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеномуст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Статтями 5,8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Частиною 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому ЦК України, ГК України, а також іншими актами законодавства. Таким чином, суд приходить до висновку, що 18 квітня 2024 року, між позивачем та відповідачкою було укладено договір позики, за яким сторони узгодили умови надання відповідачці кредиту в розмірі 10 000,00 грн зі строком користування в 30 днів із обов`язковим поверненням кредиту та сплатою відповідачкою щоденних відсотків за користування кредитом, в розмірі 2,5% у термін - 18.05.2024 року. При цьому, Договором визначено процентну ставку за понадстрокове користування позикою у розмірі 2,7%, що слід розуміти, як можливість нарахування відсотків у вказаному розмірі на суму несплаченого кредиту після 18.05.2024 року. Відповідачка ознайомилась із Паспортом споживчого кредиту, який містив умови укладення договору позики, який підписала о 08 год 18 хв 18.04.2024 року електронним підписом з одноразовим ідентифікатором t3t3Q4. Договір позики № 2858163 та Додаток 1 до нього були підписані відповідачкою о 08 год 19 хв 18.04.2024 року електронним підписом з одноразовим ідентифікатором t3t3Q4. На виконання умов Договору відповідачка отримала 10 000,00 грн на банківський рахунок № [NUMBER] , що убачається з довідки ТОВ «ФК Фінекспрес» від 20.09.2024 року № КД-000000728 (а.с. 29), однак не виконала взятих на себе Договором зобов`язань з повернення кредиту та сплати відсотків, що убачається з наданого позивачем розрахунку (а.с. 33-35), де зазначено, що на момент звернення до суду її заборгованість за Договором складає 22 500,00 грн, в тому числі: 10 000,00 грн заборгованості за тілом кредиту; 7 500,00 грн заборгованості за процентною ставкою в розмірі 2,5%; 5 000,00 грн заборгованості за процентною ставкою в розмірі 2,7 % за понадстрокове користування кредитом. В той же час, з дослідженого судом розрахунку позивача (а.с. 33-35) встановлено, що протягом строку кредиту, тобто з 18.04.2024 року по 18.05.2024 року відповідачці нараховувались щоденні проценти на суму кредиту в розмірі 250,00 грн від суми кредиту в розмірі 10 000,00 грн, тобто узгоджені сторонами відсотки в розмірі 2,5% на кредит. Натомість, з 19.05.2024 року по 05.06.2024 року відповідачці було нараховано відсотки на кредит в розмірі 2,7% що дорівнює 5000,00 грн. Таким чином, досліджені судом докази в сукупності вказують на отримання відповідачкою позики за договором позики укладеного 18.04.2024 року № 2858163 з ТОВ «ФК «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» на рахунок банківської карти в розмірі 10\~000.00 грн, в той час як, доказів повернення кредиту та сплати відсотків за його користування матеріали справи не містять та судом не встановлено. Встановивши наведені обставини, суд враховує наступне. Так, відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. З огляду на статтю 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до пункту першого частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно зі статтею 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з яким договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчених. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Як було встановлено судом, сторони уклали договір позики підписавши його електронними підписами, зокрема, відповідачка за допомогою одноразового ідентифікатора. Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Положеннями ч. 1 ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до частини першої статті 1049 та статті 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредитодавцю кредит у строк та в порядку, що встановлені договором, а право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст 1050 ЦК України (постанова Великої Палати ВС від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12). Зі змісту правового висновку Великої Палати ВС убачається, що в охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочки виконання грошового зобов`язання. Таким чином, період правомірного користування коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування супроводжується нарахуванням процентів у порядку та розмірі, що визначені у кредитному договору, а у разі прострочки позичальником виконання зобов`язань зі своєчасного повернення кредиту права кредитора захищаються шляхом нарахування процентів річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Зазначена правова позиція є сталою та узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду викладеним в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року по справі № 723/304/16-ц, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року по справі № 638/13683/15-ц та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 та інш. За результатами\~дослідження матеріалів\~справи,\~суд дійшов\~до висновку\~про доведеність\~перед судом\~факту отримання\~грошових коштів\~у виді\~позики відповідачкою\~від позивача\~на виконання\~умов договору\~позики від\~18.04.2024\~року №\~2858163.\~В той\~же час,\~своїх зобов`язань\~за вказаним\~Договором відповідачкою\~у визначений\~сторонами строк\~ виконано\~не було,\~у зв`язку\~з чим\~у неї\~наявна заборгованість\~перед позивачем\~в розмірі\~суми кредиту\~та відсотків\~за користування\~кредитом,\~нарахованих в\~межах строку\~кредитування,\~тобто в\~період з\~18.04.2024\~по 18.05.2024\~року.\~Що стосується\~нарахованих відповідачці\~відсотків після\~строку кредитування,\~тобто після\~18.05.2024\~року за\~ставкою 2,7%\~за понадстрокове користування\~кредитом,\~то таке\~нарахування суд\~вважає необґрунтованим\~з огляду\~на наведені\~вище норми\~цивільного законодавства\~та правової\~позиції Великої\~палати Верховного\~Суду. Таким чином, суд вважає доведеними позовні вимоги позивача в частині наявності у відповідачки заборгованості за договором позики від 18.04.2024 року № 2858163 в розмірі 17 500,00 грн, з яких 10 000,00 грн заборгованість за тілом кредиту, та 7500,00 грн заборгованості за відсотками, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідачки на користь позивача саме визначеної судом суми заборгованості. Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7100,00 грн, суд враховує наступне. За змістом пункту 1 частини другої статті 137 ЦПК України здійснені стороною у справі судові витрати на правничу допомогу визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Частиною четвертою статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно правової позиції Великої Палати ВС, викладеної у постанові від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. У рішенні ЄСПЛ від 23.01.2014 року у справі "East/West Alliance Limited проти України", заява №19336/04 зазначається, що Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим, а з огляду на рішення ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії», заява № 58442/00 підкреслюється, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що «склад та розмір витрат пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». В доведення розміру витрат на правничу допомогу представником позивача надано суду договір про надання правничої допомоги від 02.09.2024 року, акт приймання передачі наданої правової допомоги від 21.10.2024 року та платіжну інструкцію від 24.10.2024 року про сплату 7100,00 грн адвокатських послуг. Надана правова допомога складається з підготовки проєкту позовної заяви та представництва інтересів позивача в суді першої інстанції. Фактично, позовні вимоги були пред`явлені на загальну суму в розмірі 22 500,00 грн, які підлягають задоволенню в частині, на суму 17 500,00 грн, що складає 77,77% від заявлених вимог. Представництво інтересів позивача в суді адвокатом не здійснювалось. Виходячи з наведеного, беручи до уваги доведений перед судом обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, розумність понесених позивачем витрат на правничу допомоги та їх співмірність зі складністю справи та ціною позову, суд приходить до висновку, що в даній справі справедливим та пропорційним до задоволених позовних вимог буде відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3500,00 грн. Що стосується витрат на сплату судового збору, то згідно платіжної інструкції від 11.10.2024 року № 8adde9 позивачем було сплачено 3028,00 грн. судового збору. Позовні вимоги підлягають задоволенню в розмірі 17 500,00 грн, що складає 77,77% від ціни позову. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума судового збору пропорційна до задоволених позовних вимог, що складає 2 354,87 грн. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial