Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-29 00:00:00

До Звенигородського районного суду Черкаської області надійшла позовна заява, в якій позивач просить здійснити поділ майна - житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що є об`єктом права спільної власності подружжя, та визнати за нею право власності на частину даного житлового будинку. Стягнути з відповідача понесені судові витрати в сумі 9\~150,00 грн. Позов мотивує тим, що з 14 лютого 1987 року по 13 липня 2004 року сторони перебували в шлюбі, 16 травня 2013 року знову одружилися, проте 02 квітня 2024 року розлучилися, що підтверджується свідоцтвами про шлюб, свідоцтвами про розірвання шлюбу та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян. В період шлюбу спільно побудовано житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 450 кв.м., відповідно до рішення виконавчого комітету Звенигородської міської Ради народних депутатів за № 36 від 15.03.1989, та який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Після розлучення сторони не можуть дійти мирної згоди щодо розподілу спільного майна, а саме: вищевказаного житлового будинку, тому позивач звернулася до суду за захистом її прав, для визначення за нею частки будинку в порядку поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, в якому вказано, що позовні вимоги ним не визнаються, заперечуються в повному обсязі. Просить суд застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідач просить взяти до уваги факт, що після розлучення пройшло близько 20 років. Крім того, будинок будував відповідач лише своїми силами, позивач проживала на той час у матері, ні фізично, ні матеріально не допомагала. Всі матеріали куплені за кошти відповідача, тому твердження позивача є необґрунтованими. Представник позивача подала відповідь на відзив, де зазначила, що позиція відповідача у відзиві не відповідає дійсним обставинам. Як зазначалося у позовній заяві шлюб між позивачем та відповідачем укладений 14 лютого 1987 року. Відповідно до рішення виконавчого комітету Звенигородської міської ради народних депутатів від 15 березня 1989 року відповідачеві надано право на індивідуальне будівництво будинку. Сторони, перебуваючи у шлюбі, побудували житловий будинок, зареєстрували на нього право власності, про що видано свідоцтво від 15 грудня 1999 року. Позивач і відповідач проживали і проживають на даний час в спільно побудованому житловому будинку, раніше вели господарство, виховували дітей. Сторони неодноразово розлучалися (14.02.1987-13.07.2004; 16.05.2013 - 02.04.2024), проте продовжували жити в спільно побудованому житловому будинку. Однак, після розлучення відповідач почав створювати несприятливі умови до проживання, неодноразово виганяв позивачку та викликав працівників правоохоронних органів з метою виселення її з спільного житлового будинку, що й стало підставою подання позовної заяви про здійснення поділу та визнання права власності на 1\\2 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 04.11.2024 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду 09.01.2025 закрито підготовче судове засідання, призначено справу до судового розгляду. Клопотання представника позивача - адвоката Трохименко Н.О. про виклик свідка [PERSON] (матері відповідача) задоволено. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Підтвердила обставини викладені у позовній заяві. Представник позивача - адвокат Трохименко Н.О. в судовому засіданні наполягала на задоволенні позовних вимог, просила їх задовольнити, оскільки будинок є спільною сумісною власністю. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог. На запитання суду відповів, що дійсно з позивачкою був двічі одружений, на даний час розлучені. Будинок будували під час шлюбу, але позивачка нічого не доклала до будівництва, тому вважає, що будинок належить йому. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є матір`ю відповідача [PERSON] , який надає суду неправдиві пояснення, оскільки упродовж спільного життя сторін свідок спостерігала за їхніми відносинами, вважає, що син демонструє негідну та непорядну поведінку по відношенню до колишньої дружини, постійно їй зраджував, виявляє неповагу до усіх членів сім`ї, зокрема й до неї, як матері, і до своїх дітей, підтвердила, що спірний будинок будувався під час шлюбу сторін у справі, допомагали та вносили свій фінансовий та фізичний внесок усі члени сім`ї, зокрема й [PERSON] (позивач), сторони проживали і проживають в будинку, проте відповідач чинить перешкоди позивачу, не пускає її до будинку, який є єдиним її житлом, у зв`язку з чим [PERSON] змушена позиватися до суду та захищати свої права. Судом встановлено, що згідно з витягом з реєстру Звенигородської територіальної громади № 2024/012422650 від 15.10.2024 [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Звенигородського районного управління юстиції у Черкаській області від 16.05.2013 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано 16.05.2013, про що зроблено відповідний актовий запис № 48. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 13.07.2004, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Звенигородського районного управління юстиції Черкаській області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 13.07.2004, про що зроблено відповідний актовий запис №422. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 02.04.2024, виданого Звенигородським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Звенигородському районі Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), повторно укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 02.04.2024, про що зроблено відповідний актовий запис № 23. Отже, відповідно до витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу, шлюб між [PERSON] та [PERSON] реєструвався двічі, а саме: 14.02.1987 та 16.05.2013. Відповідно до рішення виконавчого комітету Звенигородської міської Ради народних депутатів за № 36 від 15.03.1989 про виділення під індивідуальне будівництво земельної ділянки [PERSON] надано право індивідуального будівництва на земельній ділянці [ADDRESS] . Згідно акту депутата Звенигородської міської ради Тюпи Д.М. від 13.10.2024, вбачається, що зі слів свідків за адресою: [ADDRESS] , проживає [PERSON] , [INFO] , яка дійсно зареєстрована у даному будинку з 2000. У шлюбі була зареєстрована з [PERSON] у 1987 році. У 1989 році разом розпочали будівництво даного будинку за вказаною адресою. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав № 398111197 від 07.10.2024, право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок від 29.12.1999 вбачається, що на праві приватної власності будинок за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] . Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок індивідуального жилого фонду, власником домоволодіння. [ADDRESS] є [PERSON] . Частка 100 %. Відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності про вартість житлового будинку, загальна оціночна вартість житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , станом на 29.10.2024 складає 630\~000,00 грн без урахування ПДВ. Оцінювач [PERSON] . Виходячи із встановлених у справі обставин, підтверджених перерахованими вище документальними доказами та поясненнями учасників справи, наданими в судовому засіданні, суд дійшов наступних висновків. У справі, яка розглядається судом, спір стосується поділу спільного майна подружжя. Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з\~правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту),\~незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Суд зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20 (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19 (пункт 63)). Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. Суд констатує, що ні виділу в натурі, ні визначення порядку користування вказаним спірним майном сторонами здійснено не було. Згідно статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Також, відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Окрім цього, суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а сааме: про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)). Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивачки з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частиною 1 статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Згідно із правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду від 22.01.2020 у справі №771/2302/18\~«статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Як з`ясовано судом, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі позивачкою [PERSON] спільно з відповідачем [PERSON] побудовано будинок [ADDRESS] . Правовстановлюючі документи на спірний\~будинок оформлено на відповідача [PERSON] . Позивач обґрунтовано стверджує, що спірний будинок збудовано в період шлюбу в інтересах сім`ї та за спільні кошти їх з відповідачем, тому будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Суд звертає увагу сторін, що факт реєстрації шлюбу в державних органах РАЦС тягне за собою встановлення презумпції виникнення спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям під час дії зареєстрованого шлюбу, однак тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У цій справі відповідачем не надано жодних доказів на підтримку своїх тверджень про самостійне будівництво будинку та відсутність обставин участі у будівництві позивача. Також, частиною третьою статті 61 СК України визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.\~Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року (Постанова N 6-2891цс15). На переконання суду, беручи до уваги зазначені вище норми закону, а також встановлені судом факти, насамперед, проживання сторін по справі у зареєстрованому шлюбі та введення спільного сімейного бюджету в період будівництва об`єкту нерухомості спірного будинку, судом з`ясовано, що побудований сторонами будинок, незважаючи на оформлення правовстановлюючих документів на ім`я відповідача, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу в рівних частках між сторонами, тобто по частині кожному. Іншого суду не доведено, не надано достатніх та переконливих доказів зворотного. Згідно ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. ч. 1,2, 3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Позивачем сплачено судовий збір за подання позову у розмірі 3\~150,00грн. Оскільки суд дійшов переконання про задоволення позову про поділ спільного майна подружжя, то підлягає стягненню з відповідача сума сплаченого судового збору у розмірі 3\~150,00 грн. Стосовно стягнення витрат на правничу допомогу, суд доходить до наступного висновку. Положеннями\~статті 59 Конституції України\~закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі\~статтею 15 ЦПК України\~учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. \~Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої\~статті 2 ЦПК України). Відповідно до\~статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Згідно з частиною третьою\~статті 137 ЦПК України\~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Представником позивача подано до суду ордер про надання правничої допомоги [PERSON] , квитанцію про оплату обумовленої суми гонорару та розрахунок витрат на професійну правничу допомогу. Суд вважає, що судові витрати на оплату послуг правової допомоги є обґрунтованими, адекватними, підтвердженими та не завищеними, а тому підлягають стягненню з відповідача у розмірі 5000,00 грн.

Outcome: approved