Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-21 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом, у якому просив позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Мотивував позовні вимоги тим, що 23 травня 2008 року між сторонами зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 березня 2022 року. В період перебування позивача та відповідача у шлюбних стосунках, у них народилась донька [PERSON] , [INFO] , яка проживає з батьком і перебуває на його утриманні. Відповідач не виконує покладених на неї законом батьківських обов`язків, не піклується про дочку, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування доньки, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення, не надає дочці доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі. З огляду на вказане, просив позовні вимоги задовольнити. Ухвалою від 16 травня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 28 серпня 2024 року позивачем [PERSON] подано клопотання про заміну третьої особи Служби у справах дітей Пустомитівської міської ради на Пустомитівську міську раду, як орган опіки та піклування, про витребування доказів та про виклик і допит в якості свідка [PERSON] . Крім цього, просив зобов`язати Пустомитівську міську раду, як орган опіки та піклування надати висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON] , [INFO] . Протокольною ухвалою суду від 18 вересня 2024 року клопотання позивача [PERSON] про заміну третьої особи та виклик і допит в якості свідка [PERSON] задоволено, а у задоволенні клопотання про витребування доказів відмовлено. Ухвалою від 18 вересня 2024 року зобов`язано третю особу Пустомитівську міську раду, як орган опіки та піклування, подати висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її доньки [PERSON] , [INFO] . 06 листопада 2024 року до Пустомитівського районного суду Львівської області надійшов висновок Пустомитівської міської ради, як органу опіки та піклування, про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її доньки [PERSON] , [INFO] . Протокольною ухвалою суду від 18 грудня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні 22 січня 2025 року позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив такі задовольнити. Пояснив, що відповідач [PERSON] виїхала за межі України, де одружилась з іноземцем. Спілкування дитини із матір`ю відбувається лише в телефонному режимі за ініціативою [PERSON] , яка телефонує доньці приблизно 2-3 рази на місяць. Зазначив, що із заявою про стягнення аліментів з [PERSON] до суду не звертався, оскільки є працевлаштованим та отримує дохід, якого достатньо для належного самостійного утримання дитини. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні надала пояснення аналогічні мотивам позовних вимог. Просила такі задовольнити. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд такої у її відсутності не подала. Представник третьої особи Пустомитівської міської ради, як органу опіки та піклування, [PERSON] позовні вимоги підтримав і надав пояснення аналогічні викладеним у висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні заслухано думку неповнолітньої дитини [PERSON] , яка пояснила, що перебувала із матір`ю у Єгипті, а згодом тривалий час проживали у Швейцарії, де вона ходила до школи, однак через деякий час виявила бажання повернутись в Україну, де проживає її батько. На територію України вона повернулась із невідомою їй до цього особою на ім`я [PERSON] , якому батько надав довіреність. Вказала, що мати цікавиться її справами та вони спілкуються приблизно 2-3 рази на місяць через мережу інтернет, однак жодних подарунків від неї не отримує. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що протягом тривалого часу знайомий із сім`єю [PERSON] та був у колишнього подружжя на весіллі, однак відповідача [PERSON] останній раз бачив ще до повномасштабного вторгнення на територію України. Вказав, що до початку і під час війни дитина приблизно 2 роки проживала разом із матір`ю за кордоном. Орієнтовно 1 рік тому [PERSON] повернулась в Україну із родичем позивача, однак її матір не приїхала. Зазначив, що донька перебуває на утриманні батька, зі слів якого матір не цікавиться дитиною і не бере участі в її утриманні. Зі згоди сторони позивача, суд постановляє ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, його представника та представника третьої особи, допитавши свідка, з`ясувавши думку дитини, розглянувши матеріали справи і докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу вимог ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Частиною 2 ст. 15 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 23 травня 2008 року, який розірвано рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 березня 2022 року. Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 18 травня 2010 року Містківською сільською радою Пустомитівського району Львівської області, встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . Із довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої головою ОСББ «Спортивна Затишок» Пігій О.П., вбачається, що за адресою [ADDRESS] , проживають та зареєстровані позивач [PERSON] , його донька [PERSON] та брат [PERSON] . Долученими до матеріалів позовної заяви характеристиками вбачається, що позивач [PERSON] характеризується з позитивної сторони. У характеристиці з місця навчання за підписом директора [PERSON] та класного керівника [PERSON] , зазначено, що [PERSON] навчається у Пустомитівському ліцеї № 1 Пустомитівської міської ради і зарекомендувала себе як старанна та працьовита учениця, бере активну участь у громадському житті школи і класу, грає на бандурі та гарно співає. Батьки учениці приділяють належну увагу вихованню доньки, більше батько, оскільки матір за кордоном. З висновку № 02-08/1874 від 24 жовтня 2024 року Пустомитівської міської ради, як органу опіки та піклування, встановлено, що ознайомившись із документами, які містяться у матеріалах цивільної справи, заслухавши пояснення батька [PERSON] та матері [PERSON] , остання з яких у телефонному режимі повідомила, що не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав, якщо таке бажання виявила її донька, врахувавши думку неповнолітньої [PERSON] , яка висловила бажання про позбавлення її матері батьківських прав, комісія вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до її доньки [PERSON] , [INFO] . Вказаний висновок мотивований тим, що матір дитини повністю ухилилась від виконання батьківських обов`язків, не проявляє любові та заінтересованості щодо дитини, разом із нею не проживає, не цікавиться розвитком, навчанням, станом здоров`я, не бере участі у її вихованні, не піклується про фізичний і моральний розвиток дитини, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення, не надає дочці доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює належних умов для розвитку природніх здібностей доньки, не забезпечує дитину необхідним харчуванням, допомогою при лікуванні, матеріально та фінансово не допомагає. В силу вимог ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Законом України №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 Конституції України та статті 5 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Верховною Радою України вказаний вище указ затверджено. Указом Президента України № 69/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію» оголошена загальна мобілізація, яка неодноразово продовжувалась. З мотивів позову вбачається, що ухилення відповідача [PERSON] від виконання покладених на неї батьківських обов`язків розпочалось після введення воєнного стану в Україні та оголошення загальної мобілізації. За період з 04 травня 2010 року (дата народження дитини) до 24 лютого 2022 року докази ухилення відповідача [PERSON] від виконання покладених на неї батьківських обов`язків відсутні та в мотивах позовної заяви не наводяться. Окрім наведеного, судом встановлено, що до початку повномасштабного вторгнення на територію України та під час війни дитина [PERSON] протягом 2 років проживала разом із матір`ю за кордоном, яка виконувала батьківські обов`язки, цікавилась розвитком та навчанням дитини, оскільки оплачувала кошти за перебування [PERSON] в іноземній школі, брала участь у її вихованні, спілкувалась та піклувалась про доньку, натомість протягом вказаного періоду позивач [PERSON] з донькою не бачився. Слід вказати, що висновок комісії з питань захисту прав дитини Пустомитівської міської ради, як органу опіки та піклування, сформовано лише на підставі матеріалів цивільної справи, зокрема документів, наданих позивачем [PERSON] , без з`ясування фактичних обставин виховання неповнолітньої [PERSON] її матір`ю відповідачем [PERSON] . Крім цього, мотивувальна частина вказаного висновку, зокрема, що матір дитини не цікавиться розвитком, навчанням, станом здоров`я, не бере участі у її вихованні, не піклується про фізичний і моральний розвиток дитини, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення, не надає дочці доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не забезпечує дитину необхідним харчуванням, допомогою при лікуванні, матеріально та фінансово не допомагає, сформована загальними фразами, які є аналогічними мотивам позовної заяви, без підтвердження вказаних фактів, а тому такі мотиви висновку не можуть братися судом та покладатися в основу рішення про позбавлення батьківських прав. Окрему увагу слід звернути на мотиви характеристики з місць навчання, згідно якої вбачається, що батьки учениці приділяють належну увагу вихованню доньки, більше батько, оскільки матір за кордоном. Відтак, покликання сторони позивача на те, що відповідач не виконує покладених на неї законом батьківських обов`язків, зокрема не піклується про дочку, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення, не надає дочці доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не відповідають дійсності та спростовуються викладеним вище. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). З огляду на вказане, позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її доньки [PERSON] не зумовить дотримання найважливіших інтересів дитини, а негативно вплине на її розвиток. В силу вимог ч.ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21 (провадження № 61-5203св23), від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23), від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження № 61-1544св21), від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18 (провадження № 61-13690св20). За ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Верховний Суд у постанові від 20 березня 2024 року у справі № 204/2097/22 (провадження № 61-951св24) виснував, що висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Заслухавши думку дитини, судом встановлено, що [PERSON] спілкується з матір`ю та протягом тривалого часу проживала разом із нею за кордоном, що суперечить обставинам, викладеним позивачем у позовній заяві. Позивачем у позовній заяві зазначено, що відповідач не бере участі у вихованні дитини, зокрема не надає грошових коштів на її утримання. Водночас, як зазначено [PERSON] у судовому засіданні, він не звертався до суду із заявою про видачу судового наказу або із позовною заявою про стягнення аліментів, оскільки самостійно взмозі утримувати дитину. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 20 березня 2024 року у справі № 204/2097/22 (провадження № 61-951св24), 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23), 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23), 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19). Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин, про що зазначено у постановах від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22 (провадження № 61-16164св23), від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22 (провадження № 61-14340св23), від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження № 61-1544св21). Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Європейський суд з прав людини також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). У справі від 30 червня 2020 року (заява № 70879/11) ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах від 21 лютого 2024 року в справі № 404/9387/21 (провадження № 61-13425св23), від 19 лютого 2024 року у справі № 159/2012/23 (провадження № 61-15840св23), від 22 листопада 2023 року в справі № 320/4384/18 (провадження № 61-1682св22). У постановах Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22 (провадження № 61-18610св23), від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18 (провадження № 61-1682св22), від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19 (провадження № 61-7357св21) наголошено, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків. Слід також вказати, що допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] вказав, що про обставини ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків йому стало відомо лише зі слів позивача. Зазначена у висновку № 02-08/1874 від 24 жовтня 2024 року Пустомитівської міської ради, як органу опіки та піклування думка матері [PERSON] , яка у телефонному режимі повідомила, що не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав, якщо таке бажання виявила її донька, не є належним доказом, оскільки за ч. 3 ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач не виконує батьківські права та обов`язки відносно дитини [PERSON] , [INFO] , суду не надано. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи наведене вище, суд не може ґрунтувати своє рішення на основі припущень та неперевірених належним чином тверджень щодо невиконання відповідачем батьківських обов`язків, оскільки позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки поведінки як для батька (матері), так і для дітей. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено необхідність позбавлення батьківських прав відповідача, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed