Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-20 00:00:00

29 листопада 2024 року, представниця позивачів ПрАТ «СК «Уніка» звернулася до суду з вищеназваним позовом, в якому зазначила, що 14.09.2016 р. між позивачами та [PERSON] (страхувальник) було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 016345/4017/0000017, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом марки «Nissan NP 300», д/н [NUMBER] зі строком дії договору з 22.09.2016 р. по 21.09.2017 р. У відповідності до умов вказаного договору страхування, позивачі взяли на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування. Так, 04.06.2017 р. о 12:30 год., 04.06.2017 року, приблизно о 12:30 год. на автодорозі «Одеса-Рені» у Біляївському районі Одеської області, з боку м. Рені в напрямку м. Одеси, сталася ДТП за участю транспортних засобів марки «Nissan NP 300» д/н [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля марки «Toyota Avensis», д/н [NUMBER] під керуванням відповідача [PERSON] , внаслідок якої водій автомобіля «Nissan NP 300» д/н [NUMBER] [PERSON] та пасажир даного автомобіля [PERSON] загинули на місці пригоди, а пасажири [PERSON] і [PERSON] отримали тілесні ушкодження. Вироком Біляївського райсуду Одеської області від 19.04.2018 р., який набрав законної сили 21.05.2018 р. - обвинуваченого (відповідача) [PERSON] визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України з призначенням покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 р. з відбуванням покарання у кримінально-виконавчій установі. Застосувано відносно засудженого [PERSON] \~запобіжний захід у виді тримання під вартою з утриманням в Одеському слідчому ізоляторі до набрання вироком законної сили. Взято [PERSON] під варту в залі суду з відбуттям строку покарання з 19.04.2018 р. При чому, вартість транспортного засобу «Nissan NP 300» д/н [NUMBER] у пошкодженому стані згідно зобов`язуючої пропозиції склала 141000 грн. За страховим випадком позивачами складено страховий акт № 226845 від 05.10.2017 р. та визначено суму страхового відшкодування на підставі розрахунку страхового відшкодування в розмірі 319068,49 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 048798 від 17.11.2017 р. Цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] , як водія транспортного засобу автомобіля марки «Toyota Avensis», д/н [NUMBER] за шкоду, завдану майну перед третіми особами, станом на 04.06.2017 р. була застрахована в ПрАТ «СК «Галицька» за полісом № АК/1591948 (страхова сума за шкоду заподіяна майну становить 100 000,00 грн. на одного потерпілого, франшиза 1\~000,00 грн.), якими було сплачено позивачам страхове відшкодування у розмірі 99000 грн.. а тому, відповідач як винуватець ДТП, в порядку суброгації повинен відшкодувати позивачам різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у розмірі 219069,49 грн. (319\~068,49 грн. 99\~000 грн.), яку позивачі просили стягнути з відповідача на свою користь, судовий збір 2628,83 грн. та витрати на правову (правничу) допомогу у сумі 7000 грн. згідно договору про надання правової допомоги з АБ «Лисов2856 «Еквіт» від 05.11.2024 р. У визначений ухвалою суду від 16.12.2024 р., згідно з якою, розгляд справи проводиться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, 15-ти денний строк з дня вручення даної ухвали та матеріалів позову з додатками в порядку ст. 178 ЦПК України, представниця відповідача за адвокатським ордером надіслала на електронну адресу суду заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, який на її думку сплив 03.06.2020 р., а з позовом суду, представниця позивачів звернулася 29.11.2024 р., тобто пропустивши встановлений законодавством 3 річний строк позовної давності, через що просила суд відмовити у задоволенні позову повністю (а.с. 102,106-110). Дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до Страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно з п. 22.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів» - при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно зі ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Згідно з п. 12.1 ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів» - страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Відповідно до роз`яснень викладених в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). Згідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Таким чином, в розумінні ст.ст. 993,1187,1194 ЦК України, у відповідача виникло зобов`язання перед позивачами щодо відшкодування завдання збитків в межах сплаченого позивачами страхового відшкодування страхувальнику останнього. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, різницю між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, повинна сплачувати особа, з вини якої настав страховий випадок, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Пунктом 2 частини 4 Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Судом було встановлено що 14.09.2016 р. між позивачами та [PERSON] (страхувальник) було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 016345/4017/0000017, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом марки «Nissan NP 300», д/н [NUMBER] зі строком дії договору з 22.09.2016 р. по 21.09.2017 р. (а.с. 11-21,25,26). У відповідності до умов вказаного договору страхування, позивачі взяли на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування. Так, 04.06.2017 р. о 12:30 год., 04.06.2017 року, приблизно о 12:30 год. на автодорозі «Одеса-Рені» у Біляївському районі Одеської області, з боку м. Рені в напрямку м. Одеси, сталася ДТП за участю транспортних засобів марки «Nissan NP 300» д/н [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля марки «Toyota Avensis», д/н [NUMBER] під керуванням відповідача [PERSON] , внаслідок якої водій автомобіля «Nissan NP 300» д/н [NUMBER] [PERSON] та пасажир даного автомобіля [PERSON] загинули на місці пригоди, а пасажири [PERSON] і [PERSON] отримали тілесні ушкодження. Вироком Біляївського райсуду Одеської області від 19.04.2018 р., який набрав законної сили 21.05.2018 р. - обвинуваченого (відповідача) [PERSON] визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України з призначенням покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 р. з відбуванням покарання у кримінально-виконавчій установі. Застосувано відносно засудженого [PERSON] \~запобіжний захід у виді тримання під вартою з утриманням в Одеському слідчому ізоляторі до набрання вироком законної сили. Взято [PERSON] під варту в залі суду з відбуттям строку покарання з 19.04.2018 р. (а.с. 27,35-45). При чому, вартість транспортного засобу «Nissan NP 300» д/н [NUMBER] у пошкодженому стані згідно зобов`язуючої пропозиції склала 141000 грн. (а.с. 54-55,72-98). За страховим випадком позивачами складено страховий акт № 226845 від 05.10.2017 р. та визначено суму страхового відшкодування на підставі розрахунку страхового відшкодування в розмірі 319068,49 грн., що підтверджується наказом № 00226845 від 10.11.2017 р. та платіжною інструкцією № 048798 від 17.11.2017 р.. яка була сплачена синові загиблого потерпілого [PERSON] [PERSON] згідно його заяви № 00226845 від 08.06.2017 р. (а.с. 22-24,56-58). Цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] , як водія транспортного засобу автомобіля марки «Toyota Avensis», д/н [NUMBER] за шкоду, завдану майну перед третіми особами, станом на 04.06.2017 р. була застрахована в ПрАТ «СК «Галицька» за полісом № АК/1591948 (страхова сума за шкоду заподіяна майну становить 100 000,00 грн. на одного потерпілого, франшиза 1\~000,00 грн.), якими було сплачено позивачам страхове відшкодування у розмірі 99000 грн., а тому, відповідач як винуватець ДТП, в порядку суброгації повинен відшкодувати позивачам різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у розмірі 219069,49 грн. (319068,49 грн. 99000 грн.) (а.с. 28-33). Так, між позивачами та АБ «Адвокатське бюро Олександра Лисова «Еквіт» укладений договір №1/20ю від 31.12.2020, відповідно до якого, АБ «Адвокатське бюро Олександра Лисова «Еквіт» зобов`язується за дорученням позивачів надати правову допомогу та послуги щодо проведення допустимих законодавством України дій, спрямованих на повернення заборгованості з боржників на користь позивачів (а.с. 60-62). В подальшому, найменування АБ "АДВОКАТСЬКЕ БЮРО ОЛЕКСАНДРА ЛИСОВА "ЕКВІТ" змінилося на АБ "ЛИСОВ2856 "ЕКВІТ" (код ЄДРПОУ та місцезнаходження не змінилися), що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців (а.с. 64-65). Згідно ч. 3 ст. 123 ГПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно Договору № 1/20ю про надання правової допомоги та Додатку № 1 до нього від 05.11.2024 р., позивачі понесли витрати, сплативши на користь АБ «Лисов2856 «Еквіт» 7000 грн. згідно рахунку № 164 від 05.11.2024 р. та платіжної інструкції № 5465 від 07.11.2024 р. (а.с. 69,70). Пунктом 1 додатку №1 від 05.11.2024 до договору про надання правової допомоги №1/20ю від 31.12.2020 погоджена фіксована сума гонорару адвоката за договором у розмірі 7000 грн., а отже він не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, що підтверджується актом надання послуг № 164 від 28.11.2024 р. (а.с. 71). Таким чином, розмір гонорару адвоката, встановлений сторонами у вказаному вище договорі у фіксованому розмірі не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним (Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 28.12.2020 у справі № 640/18402/19 та від 20.01.2021 у справі № 357/11023/18). Отже, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову, який підлягає задоволенню повністю з підстав, описаних вище. Щодо строків позовної давності, про яку йдеться в заяві представниці відповідача, як підставу у відмові в задоволенні позову, суд зазначає наступне. Позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, як передбачено ст. 256 ЦК. Згідно ст. 257 ЦК - загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 5 статті 261 ЦК визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов?язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Перебіг позовної давності у даних правовідносинах, що виникли між сторонами, розпочався з 04.06.2017 року дата ДТП. Так, 02.04.2020 р. набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно якого Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, яким передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257,258,362,559,681,728,786,1293 цього Кодексу - продовжуються на строк дії такого карантину. Вказаний пункт був введений в дію на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX, який набрав чинності з 2 квітня 2020 року. Відповідно до Постанови КМУ № 211 від 11.03.2020 р., з 12 березня 2020 року з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу на всій території України запроваджено карантин, який діє протягом всього часу з дати запровадження з 12.03.2020 року, та в подальшому був продовжений постановою Кабінету Міністрів України № 383 від 25.04.2023 року до 30.06.2023 року. Таким чином, відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу з урахуванням дії карантину на території України - з 12.03.2020 року по 30.06.2023 року строк позовної давності збільшено на увесь строк дії карантину. Разом з цим, згідно з пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Розділ «Прикінцеві положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19 згідно із Законом України «Про несення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-IX від 15.03.2022 р. Так, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022 на території України із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 р. введено воєнний стан строком на 30 діб, який продовжено згідно зі змінами, внесеними Указами Президента № 133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022, № 341/2022 від 17.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022, № 757/2022 від 07.11.2022, № 58/2023 від 06.02.2023, № 254/2023 від 01.05.2023, № 451/2023 від 26.07.2023, №734/2023 від 06.11.2023 і діє по даний час. Таким чином, відповідно до пунктів 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, на думку суду, строк позовної давності за вимогою про стягнення різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, станом на момент звернення позивача з даним позовом 29.11.2024 р. позивачами не пропущено і представниця позивачів звернулася до суду із даним позовом у межах строку позовної давності.

Outcome: approved