Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, який обґрунтувала тим, що 18 вересня 2015 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, в якому у них народився син [PERSON] , [INFO] . Останнім часом між ними сімейні стосунки погіршились, що в кінцевому результаті призвело до постійних сварок та як наслідок, до фактичного припинення сімейних стосунків. На сьогоднішній день вона має намір створити нову сім`ю, а тому збереження шлюбу є неможливим. На даний час вона проживає окремо від чоловіка разом з дитиною, але не має можливості працювати та заробляти гроші. Відповідач забезпечує тільки дитину всім необхідним, а на її утримання коштів не виділяє. Оскільки з відповідачем добровільно про сплату аліментів домовитись не вдалося, вона змушена звертатися до суду з вказаним позовом, в якому просить суд розірвати шлюб між нею та [PERSON] та стягнути аліменти з відповідача на її утримання у розмірі 5000 гривень з моменту звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття, оскільки відповідач нікому аліментів не платить, стягнень по виконавчим документам у нього не проводиться, а інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків він не має. 31 грудня 2024 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі та надано строк відповідачу для подачі відзиву на позовну заяву. 27 січня 2025 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він погоджується з вимогами про розірвання шлюбу, однак заперечує проти стягнення аліментів на дружину, оскільки з лютого 2022 року дитина проживає з ним у [ADDRESS] і саме він самостійно займається її вихованням та утриманням, оскільки саме позивач не бажає вирішити питання щодо своєї участі у житті дитини, намагаючись в першу чергу налагодити своє особисте життя. З огляду на те, що Законом надано право виключно дружині, з якою проживає дитина, на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років, тому відповідач вважає, що в даному випадку відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з нього аліментів на утримання дружини, з якою дитина не проживає та досягла вже 8 років, а тому він просить суд відмовити у стягненні аліментів на користь дружини, розірвати шлюб та залишити їх сина проживати разом з ним. В судовому засіданні відповідач та його представник заперечували проти стягнення аліментів, однак проти розірвання шлюбу заперечень не мали, наголосивши на тому, що час для примирення їм не потрібен. Позивач подала заяву, в якій наполягала на задоволенні її позовних вимог у повному обсязі, але при цьому не спростовуючи факт того, що на теперішній час їх син дійсно проживає з батьком. Вислухавши сторін по справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що між позивачем та відповідачем 18 вересня 2015 року було зареєстровано шлюб, про що було складено відповідний актовий запис № 1415, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 18.09.2015 року Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції (а.с.12). В шлюбі у сторін народилася дитина - син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про його народження серії [NUMBER] , виданим 14.06.2016 року Самарським районним у м. Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис про народження № 222 від 14.06.2016 року (а.с.13). В судовому засіданні встановлено, що сімейні стосунки між сторонами погіршились ще на початку 2023 року, що призвело до фактичного припинення сімейного життя. Беззаперечним є той факт, що позивач має намір створити нову сім`ю, про що вона зазначає у своєму позові, а відповідач в свою чергу примірятися не бажає, про надання йому строку на примирення заперечує, а тому суд переконався, що збереження шлюбу є неможливим. Під час розгляду справи та з наданих відповідачем документів вбачається, що він працює на посаді начальника відділу маркетингу у ТОВ «ВФ Продакшн» з 07.02.2022 року та за період з 01.05.2024 року по 30.11.2024 року отримав дохід в сумі 140000,00 гривень, що підтверджується довідкою № 24/12-02/1 від 02.12.20224 року. Після фактичного припинення шлюбних стосунків, відповідач фактично проживає у належному йому на праві приватної власності будинку за адресою [ADDRESS] разом зі своїм сином та займається його вихованням, повністю його забезпечує всім необхідним та організовує дозвілля сина зайняттям футболом танцями та курсами англійської мови. Факт того, що їх спільний син проживає з батьком за вказаною адресою не заперечується і самою позивачкою, а також підтверджується поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] , які підтверджують факт того, що після припинення спільного проживання позивача з відповідачем, [PERSON] залишився проживати зі своїм сином [PERSON] , а його дружину вони не бачили разом ще з 2023 року. З наданих сторонами пояснень в судовому засіданні вбачається, що позивач дійсно більше року разом із своїм неповнолітнім сином проживає окремо від матері та самостійно займається його вихованням, а дитина перебуває на його повному матеріальному забезпеченні. Вказані обставини свідчать про те, що сторони фактично проживають окремо вже більше року, за цей час примиритись їм не вдалося, фактично вони не заперечують проти розірвання шлюбу, оскільки їх подальше подружнє життя неможливе та буде суперечити їх інтересам. Відповідно до\~ст. 51 Конституції України,\~ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя (ст. 110 СК України). Добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. За положеннями\~статті 112 СК України\~при вирішенні питання про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Приймаючи до уваги фактичні взаємовідносини сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам. Зі встановлених у судовому засіданні фактичних обставин справи та наданих суду відомостей не вбачається спору між сторонами про місце проживання їх спільної дитини, через те, що їх спільний син на час розгляду справи проживає з батьком, який самостійно виховує та утримує його та такі умови вже існували на час звернення до суду з позовом. Щодо залишення після розірвання шлюбу дитини проживати разом з батьком, суд з`ясував, що у даному випадку, спір між сторонами з приводу місця проживання дитини після розірвання шлюбу відсутній, а тому суд на прохання матері або батька може вирішити питання про залишення проживання дитини разом з одним із батьків, одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, що узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду. Так, у Постанові від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Найпростішим варіантом визначення питання місця проживання дитини є досягнення домовленостей між батьком та матір`ю про місце її проживання. Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 22 грудня 2021 року по справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21), суд також врахував висновки у вищенаведеній постанові ВСУ та зазначив, що враховуючи те, що сторони не зверталися до суду із вимогами про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обґрунтовано в межах доводів та вимог позову про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати одним із батьків, встановивши, що дитина до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживала разом з матір`ю, залишив проживати дитину з нею, чим лише констатував місце проживання дитини, не визначаючи його. Одночасно Верховний Суд наголосив на тому, що\~\~другий з батьків не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання сина разом з ним\~у разі наявності підстав вважати, що проживання дитини з батьком відповідатиме найкращим інтересам дитини. Відповідно до ч. 2\~ст. 141 СК України\~розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до\~ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 160\~\~СК України\~передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.\~Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самостійно. Відповідно до\~ст. 153 СК України\~мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавець зобов`язує батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України\~). Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої\~постановою Верховної Ради України за №789-XII від 27.02.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага\~приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, §54, ЄСПЛ, від 07.12.2006р.). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, §100, ЄСПЛ, від 16.07.2015р.). Варто зазначити, що у справі, що розглядається, відсутні підстави, передбачені ч.2\~ст.161 СК України, за яких з відповідачем неможливо було б залишити проживати дитину. Тому, враховуючи всі обставини у сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, діючи винятково в інтересах дитини, беручи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, суд може залишити проживати дитину за місцем її теперішнього проживання\~разом з батьком, що буде відповідати її інтересам та вимогам закону, а також узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) та від 22 грудня 2021 року по справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21). При цьому таке вирішення цього питання не позбавляє будь-кого з обох батьків права виховувати дитину, утримувати її та спілкуватися з нею, а той з батьків, з яким проживає дитина,\~не має права чинити перешкод другому з батьків, який не проживає з ними, у здійсненні батьківських прав та обов`язків. Разом з тим, вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною повноліття, суд виходить з наступного. Статтею 12 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до вимог ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом ч. 2 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до п. 17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. З аналізу вказаних норм Закону вбачається, що право на отримання аліментів має виключно той з батьків, з ким проживає дитина. З огляду на те, що належними доказами, дослідженими під час розгляду справи підтверджується факт того, що малолітній син фактично проживає з батьком з 2023 року у належному йому на праві приватної власності будинку за адресою [ADDRESS] разом, який займається самостійно його вихованням, повністю його забезпечує всім необхідним та організовує дозвілля сина,\~суд приходить\~до висновку\~про відмову\~у задоволенні\~позовних вимог\~в частиністягнення\~аліментів на\~користь матері\~дитини.\~ Крім того, приходячи до такого висновку, суд враховує положення ч. 2 ст. 84 СК України, згідно яких, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років, а в даному випадку їх спільному сину [PERSON] [INFO] ,\~на час\~розгляду справи вже виповнилось повних 8 років. Відповідно до положень ст.ст.13,81,83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, яке подане відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. При розгляді даної справи предмет доказування в частині обґрунтування підстав для стягнення з\~відповідача аліментів\~на \~утримання дружини\~до досягнення\~дитиною повноліття не був доведений позивачем відповідними доказами, що приводить суд до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. Обговорюючи питання розподілу судових витрат на підставі\~ст.141 ЦПК України, приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволені частково, судові витрати з оплати судового збору у розмірі 1211,20 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial