Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 12.11.2018 між сторонами було укладено договір позики у формі розписки, відповідно до якої відповідач отримала від позивача грошові кошти у сумі 100 000 доларів США, які зобов`язалася повернути в повному обсязі і своєчасно до 12.11.2019. На підтвердження своїх зобов`язань відповідачем була видана відповідна боргова розписка. Станом на момент звернення із позовною заявою свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів за розпискою відповідач не виконала, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.06.2024 головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О. Ухвалою суду від 03.07.2024 відкрито провадження у справі та призначено її за правилами загального позовного провадження, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу - відповіді на відзив. 13.08.2024 від позивача надійшла заява про забезпечення позову, в якій він просить забезпечити вказаний позов шляхом накладення арешту на грошові кошти, які належать відповідачу [PERSON] та розміщені на будь-яких рахунках у будь-яких банківських установах (банках) в межах ціни позову - 4053810,00 грн. та суми судових витрат. Ухвалою суду від 14.08.2024 у задоволенні вказаної заяви було відмовлено. Ухвалою суду від 03.10.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату час та місце судового засідання повідомлялися належним чином. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання повторно не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов та заяву про розгляд справи за її відсутності до суду не подала. З огляду на викладене та при відсутності заперечень сторони позивача, суд ухвалив проводити розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно з ст. 281 ЦПК України, якщо відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. При вирішені питання щодо розгляду справи в заочному порядку суд виходив з того, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Дослідивши матеріали справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що 12.11.2018 між сторонами було укладено договір позики у формі розписки, відповідно до якого позивач надав відповідачу позику в розмірі 100 000 доларів США, з кінцевим строком повернення до 12.11.2019, що підтверджено відповідною розпискою, оригінал якої долучено до позовної заяви. Проте, як встановлено судом, відповідач взяті на себе зобов`язання за договором позики належним чином не виконала та грошові кошти у розмірі 100 000 доларів США не повернула. Отже, з досліджених фактичних обставин справи судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу захисту позивачем свого права власності на грошові кошти, які останній передав відповідачу відповідно до договору позики. Вказані правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України). Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України 18.01.2017 у справі №6-2789цс16. У постанові від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) та від 23.10.2019 у справі №723/304/16-ц (провадження №14-360цс19). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі №6-63цс13, від 18.01.2017 у справі №6-2789цс16, від 12.04.2017 у справі 442/8157/15-ц, а також у постановах Верховного Суду від 25.03.2020 у справі №569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14.04.2020 у справі №628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21.07.2021 у справі №758/2418/17 (провадження № 61-9694св20). Із урахуванням наведених вище положень законодавства та судової практики, суд приходить до висновку, що власноручне написання і підписання відповідачем боргової розписки від 12.11.2018 із зобов`язанням повернути суму позики у розмірі 100 000 доларів США до 12.11.2019 підтверджує як факт укладення між сторонами договору позики, так і факт отримання відповідачем від позивача обумовленої у такій розписці грошової суми. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.11.2020 у справі №154/3443/18 Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно із ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частина 7 статті 81 ЦКП України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З огляду на наведене, суд вважає доведеним факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем за вказаним договором позики. Таким чином, встановивши наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній повернення оспорюваної суми відповідачем, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики від 12.11.2018 у розмірі 100 000 доларів США, що станом на день подання позову за офіційним курсом НБУ складає 4 011 530,00 грн. Жодних доказів на спростування вищезазначених обставин, зокрема, доказів на підтвердження факту виконання відповідачем умов вказаного договору позики та про фактичне повернення останнім суми грошових коштів, отриманих в позику від позивача, відповідачем суду не надано. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позовні вимоги задоволено у повному обсязі, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в розмірі 15 140,00 грн. Щодо витрат на професійну правничу допомогу, судом встановлено, що представництво інтересів позивача здійснює адвокат Богатчук Катерина Ігорівна, що підтверджується ордером серії АА №1465714. Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. З матеріалів позовної заяви вбачається, що позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. З огляду на приписи п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд вбачає наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved