Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-15 00:00:00

Стислий виклад позиції позивачів та заперечень відповідача До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 26 серпня 2024 року надійшла позовна заява [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Перша Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, в якому позивачі просили суд: -Визнати недійсним заповіт складений [PERSON] на користь [PERSON] , посвідченого 20 листопада 2009 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Водолазською Н.В. В обґрунтування позовних вимог позивачі посилалися на те, що [PERSON] є їхнім батьком, який помер [INFO] . 20 листопада 2009 року їхнім батьком було складено заповіт посвідчений державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Водолазською Н.В., згідно якого він заповів все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі, все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право, своєму брату [PERSON] . Даний заповіт вважають таким що не відповідає чинному законодавству, а саме. Оскільки їх батько завжди займав активну життєву позицію, був талановитим інженером - конструктором правильних машин, волочильних станків та входив до кращих фахівців колишнього СНД. Ще в 90-х батько організовував підприємство по виробництву металургійних нестандартних виробів військового та медичного призначення. Згодом проти батька та доньок почався справжній терор, почалися погрози фізичної розправи, на самого батька було організовано розбійний напад з нанесенням тяжких тілесних пошкоджень. Саме тому батько вирішив скласти заповіт на свого брата, який не був публічною особою та який після смерті батька повинен був передати все майно донькам. Проте після смерті батька відповідач вирішив присвоїти собі їх спадщину (а.с. 1-3). 23 жовтня 2024 року відповідачем надано відзив на позовну заяву в якому останній заперечував проти задоволення позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю, оскільки при посвідченні оспорюваного заповіту було дотримано норми діючого законодавства, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні (а.с. 30-36). \~Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 26 серпня 2024 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с. 16-17). Відповідно до ч.6 ст.187 ЦПК України, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.8 ст.187 ЦПК України, суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру. 29 серпня 2024 року згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с. 20). 04 жовтня 2024 року надійшла відповідь з Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с. 21). Ухвалою судді від 04 жовтня 2024 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Перша Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним (а.с. 22-23). 07 липня 2024 року позивачами подано клопотання про виклик свідків (а.с. 45), яке 07 листопада 2024 року в судовому засіданні було задоволено. 07 листопада 2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та справа призначено до судового розгляду по суті (а.с. 51-52). В судовому засіданні позивачі підтримали заявлені позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні. Відповідач та представник відповідача просили відмовити в задоволені позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю. Третя особи в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи повідомленні належним чином, надавала заяву про розгляд справи за її відсутності. Фактичні обставини, встановлені судом [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] (а.с. 7). [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] (а.с. 4). [PERSON] , [INFO] також є донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] (а.с. 6). 20 листопада 2009 року [PERSON] склав заповіт посвідчений державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Водолазською Н.В., згідно якого він заповів все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі, все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право, своєму брату [PERSON] (а.с. 7). 29 березня 2024 року [PERSON] звернулася з заявою до Першої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 12). Допитаний \~в судовому\~засіданні свідок\~ [PERSON] пояснив, що з 2000 року знав [PERSON] та йому відомо що останній склав заповіт на свого брата оскільки побоювався за своє життя та життя своїх доньок, а брат потім повинен був переписати майно на доньок. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з 2008 року знала [PERSON] та їй відомо що останній склав заповіт на свого брата бо побоювався за своє життя. Останні роки [PERSON] хотів переписати заповіт, проте вона та доньки його відмовляли. Свідок [PERSON] зазначила що з [PERSON] вона знайома була з 2018 року, а тісно спілкуватися почали з 2021 року. Про існування заповіту їй було відомо оскільки [PERSON] останній час хотів переписати його, бо побоювався що доньки залишаться без майно. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ст.\~4ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За вимогами\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом\~ст.\~15 ЦК України\~кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.ч. 1, 2\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно ст.ст.1233,1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю, яке здійснюється нею особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Свобода заповіту - це надана фізичній особі можливість на власний розсуд, у межах, визначених цивільним законодавством, розпорядитися власним майном на випадок смерті, змінити чи скасувати заповіт, а також обрати для своїх заповідальних розпоряджень іншу форму, не заборонену законом. Частиною 2статті 1236\~ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Відповідно до ч. 1\~ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Частиною другою\~ст. 1247 ЦК України\~передбачено, що заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої\~статті 207 цього Кодексу. Згідно ч. 4\~ст. 207 ЦК України\~якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Згідно з частиною третьою\~ст. 1247 ЦК України, заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у\~статтях 1251-1252 цього Кодексу. За частиною четвертою вказаної статті, заповіти посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Судом встановлено, що оспорюваний заповіт складено в м. Дніпро 20 листопада 2009 року, посвідчено державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Водолазською Н.В., записаний ним зі слів заповідача, до підписання прочитаний уголос і підписаний [PERSON] , зареєстрований в реєстрі № 8-1934. Як вбачається з тексту заповіту, [PERSON] на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все моє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі, все те, що буде належати йому на день смерті і на що я за законом матиме право, заповідаю [PERSON] [INFO] . У даному заповіті вказано про те, що заповідачу роз`яснено зміст статей\~1233-1248,1254,1307 ЦК України. Заповіт складено у двох примірниках, один з яких залишається і зберігається у справах Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори, а другий , викладений на бланку нотаріальних документів видається заповідачу. Згідно з\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як роз`яснено у пунктах 4, 5\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до\~статті 215 ЦК України\~необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша\~статті 224 ЦК України, тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша\~статті 225 ЦК України, тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей\~215,\~216 ЦК України\~суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Таким чином оспорюваний правочин є недійсним в силу визнання його судом, а нікчемний - в силу припису закону. Відповідно до частини 2\~статті 1248 ЦК України\~нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). При цьому, згідно п. 2.5. Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого\~Наказом Міністерства Юстиції України від 11.11.2011 № 3306/5\~(далі - Порядок), при вчиненні нотаріальних дій визначається обсяг цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, у порядку, встановленому\~статтею 44 Закону України «Про нотаріат», згідно якої під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Відповідно до ч. 2\~ст. 44 ЗУ «Про нотаріат»\~визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом громадянина України або іншими документами, передбаченими\~статтею 43 цього Закону\~(крім посвідчення водія, особи моряка, особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, виданого за місцем роботи фізичної особи), які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними. Відповідно до правової позиції КЦС ВС викладеної в постанові від 25 березня 2020 року у справі № 303/5126/18, дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. У матеріалах справи відсутні докази, які підтверджували б невідповідність заповіту внутрішній волі заповідача, невідповідність його форми та змісту вимогам чинного законодавства, чи не усвідомлення заповідачем своїх дій на момент складення заповіту. Незгода позивача із волевиявленням спадкодавця, при відсутності допустимих та достовірних доказів на підтвердження своїх тверджень, не є підставою для визнання заповіту недійсним. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша\~статті 80 ЦПК України). Відповідно до\~статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Дослідивши матеріали справи та наявні у справі докази, давши оцінку належності , допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Перша Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним. За положеннями\~статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи норми\~ст. 141 ЦПК\~, оскільки суд відмовив у задоволенні позову, витрати щодо розгляду справи покладаються на позивача. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Outcome: dismissed