Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-27 00:00:00

12\~липня 2025\~року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про стягнення 3% річних, інфляційних збитків за невиконання грошового зобов`язання за рішенням суду. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що [PERSON] є пенсіонером органів внутрішніх справ МВС України, який набув право з 2005 року на державне пенсійне забезпечення та перебуває на обліку у ГУПФУ і отримує пенсію за вислугою років, відповідно до Закону України « Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ, що підтверджується пенсійним посвідченням. Пенсія призначена та виплачується виходячи з грошового забезпечення в основному розмірі 70% грошового забезпечення, про що свідчать матеріали пенсійної справи. 30 червня 2022 року Полтавським окружним адміністративним судом у справі №440/2788/22 визнано протиправним та скасовано розпорядження відділу з питань призначення пенсій та перерахунків пенсій військовослужбовців та деяких інших категорій громадян Управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 08.11.2021 за №42/1600-0207-15 про відмову [PERSON] в перерахунку пенсії на підставі довідки Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" №33/37-4/11757 від 15.10.2021 про розмір грошового забезпечення. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити перерахунок та виплату пенсії [PERSON] з 01.12.2019 на підставі довідки Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" №33/37-4/11757 від 15.10.2021 про розмір грошового забезпечення, з урахуванням раніше сплачених сум. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь [PERSON] витрати зі сплати судового збору у розмірі 992,40 грн, та витрати, пов`язані із наданням правової допомоги, у розмірі 500 грн. Дане рішення набрало законної сили 02.08.2022 року. На виконання вказаного рішення ГУПФУ проведено перерахунок пенсії, сума доплати(заборгованості ) пенсії за період із 01.12.2019 по 31.08.2022 складає 249685,64 грн, однак зазначена сума позивачу так перерахована і не була, що послугувало підставою неодноразово звернення позивача до суду із позовами про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі № 440/2788/22. До цього часу рішення суду у справі № 440/2788/22 залишається невиконаним. Оскільки до цього часу рішення суду у справі № 440/2788/22 залишається невиконаним, то, на думку позивача, ГУПФУ в Полтавській області має бути сплачено суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, що і стало підставою звернення до суду із даним позовом. Прохав стягнути із Головного управління Пенсійного Фонду України в Полтавській області за рахунок коштів державного бюджету на користь [PERSON] 3% річних у сумі 34446,08 грн., інфляційні збитки у сумі 140959,05 грн. та судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1754,05 грн. Ухвалою судді від 02 серпня 2024 року по справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. 10 жовтня 2024 року до суду надійшов відзив від Головного управління Пенсійного Фонду України в Полтавській області, в якому останні прохають відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що на даний час бюджет Пенсійного фонду України на 2024 рік не затверджено, сума коштів за рішенням суду , не встановлена. Працівники Головного управління, як територіального органу Пенсійного фонду України, вчинено всі дії, спрямовані на виконання рішення суду, в межах та в спосіб, передбачений чинним законодавством. При цьому в діях останніх відсутня протиправність, про яку вказує позивач по справі. Виплата пенсій здійснюється Головним управлінням виключно за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством. Інших фінансових можливостей для здійснення виплат, крім зазначених, Головне управління не має. Щодо стягнення із Управління інфляційних втрат та 3% річних, то Головне управління заперечує проти задоволення вимоги в цій частині також, посилаючись на те, що спірні правовідносини щодо виплати позивачу заборгованості за рішенням суду регулюються зокрема спеціальним законодавством, а саме Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених із військової служби та деяких інших осіб» від 09.04.1992 р. № 2262-Х-ІІ. У даній ситуації на думку відповідача, відсутні цивільно-правові відносини між позивачем та пенсійним фондом, як суб`єктом владних повноважень, а тому відсутні цивільно-правові порушення з боку відповідача, і обов`язку нести відповідальність за порушення грошового зобов`язання у розумінні ст. 625 ЦК України. 17 жовтня 2024 року позивач направив відповідь на відзив поданий Головним управлінням Пенсійного Фонду України в Полтавській області, в якому прохав відмовити у прийнятті відзиву, посилаючись на пропуск строку для його подання, без зазначення поважності причин пропуску такого строку. Крім того, позивач зазначає проте, що оскільки рішення суду у справі № 440/2788/22 залишається невиконаним, то ГУПФУ має бути сплачено суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. Відповідач порушив грошове зобов`язання з перерахунку та відповідно виплати пенсії, а тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши правову оцінку наявним у справі доказам, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є пенсіонером органів внутрішніх справ МВС України , який набув право з 2005 року на державне пенсійне забезпечення та перебуває на обліку у ГУПФУ і отримує пенсію за вислугою років , відповідно до Закону України « Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ, що підтверджується пенсійним посвідченням № [NUMBER] від 04 липня 2005 року. Пенсія призначена та виплачується [PERSON] виходячи з грошового забезпечення в основному розмірі 70% грошового забезпечення. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 30 червня 2022 року у справі № 440/2788/22 визнано протиправним та скасовано розпорядження відділу з питань призначення пенсій та перерахунків пенсій військовослужбовців та деяких інших категорій громадян Управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 08.11.2021 за №42/1600-0207-15 про відмову [PERSON] в перерахунку пенсії на підставі довідки Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" №33/37-4/11757 від 15.10.2021 про розмір грошового забезпечення. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити перерахунок та виплату пенсії [PERSON] з 01.12.2019 на підставі довідки Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" №33/37-4/11757 від 15.10.2021 про розмір грошового забезпечення, з урахуванням раніше сплачених сум. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (на користь [PERSON] витрати зі сплати судового збору у розмірі 992,40 грн, та витрати, пов`язані із наданням правової допомоги, у розмірі 500 грн. Дане рішення набрало законної сили 02.08.2022 року. На виконання вказаного рішення ГУПФУ проведено перерахунок пенсії, [PERSON] , сума доплати (заборгованості ) пенсії за період із 01.12.2019 по 31.08.2022 складає 249685,64 грн. Вказана сума позивачу до цього часу так і не виплачена, що послугувало підставою неодноразово звернення [PERSON] до суду із позовами про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі № 440/2788/22. [PERSON] посилається на вимогу ст. 625 ЦК України, зазначає, що оскільки виконання грошового зобов`язання відповідачем порушено, рішення суду у справі № 440/2788/22 не виконується, тому у позивача виникло право про стягнення у разі невиконання грошового зобов`язання 3% річних та інфляційних збитків. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При розгляді справи судом встановлено, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 30 червня 2022 року у справі № 440/2788/22 крім іншого, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити перерахунок та виплату пенсії [PERSON] з 01.12.2019 на підставі довідки Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" №33/37-4/11757 від 15.10.2021 про розмір грошового забезпечення, з урахуванням раніше сплачених сум. У добровільному порядку ГУПФУ у Полтавській області вказане рішення суду до цього часу не виконано. Відповідач посилається на той факт, що на даний час бюджет Пенсійного фонду України не затверджено, сума коштів за рішенням суду, не встановлена. Відповідачем, як територіальним органом Пенсійного фонду України, вчинено всі дії, спрямовані на виконання рішення суду, в межах та в спосіб, передбачений чинним законодавством. Виплата пенсій здійснюється Головним управлінням виключно за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством. Інших фінансових можливостей для здійснення виплат, крім зазначених, Головне управління не має. Крім того, Головне управління заперечує проти задоволення вимоги в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат за невиконання рішення суду у справі № 440/2788/22 посилаючись на те, що спірні правовідносини щодо виплати позивачу заборгованості за рішенням суду регулюються зокрема спеціальним законодавством , а саме Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених із військової служби та деяких інших осіб» від 09.04.1992 р. № 2262-Х-ІІ. У даній ситуації на думку відповідача, відсутні цивільно-правові відносини між позивачем та пенсійним фондом, як суб`єктом владних повноважень, а тому відсутні цивільно-правові порушення з боку відповідача, і обов`язку нести відповідальність за порушення грошового зобов`язання у розумінні ст. 625 ЦК України. Суд не погоджується із твердженням відповідача про те, що відсутність бюджетного фінансування є підставою для його звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов`язання посилаючись на таке. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Положення ст. 625 ЦК України, якою визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт), поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі Кечко проти України № 63134/00 від 08 листопада 2005 року, органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18 жовтня 2005 року, відсутність бюджетного фінансування не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. До аналогічних висновків прийшла Велика Палата Верховного Суду, яка у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 915/533/15 зазначила, що та обставина, що грошові кошти за договором повинні надійти до бюджету, не виключає необхідності захисту таких коштів від знецінення та обов`язку відповідача як боржника у спірних правовідносинах компенсувати наслідки інфляційних процесів, які відбулися за час його прострочення. Так, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року, справа\~№686/7081/21, провадження № 14-91цс22 зазначено, що у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (№ у ЄДРСР 82997465) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також із тих, які ним не передбачені, але не суперечать йому; в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права й обов`язки можуть виникати з делікту та з рішення суду. Грошове зобов`язання має бути виконаним із дня набрання судовим рішенням законної сили, оскільки з цього часу зобов`язання держави відшкодувати шкоду стало конкретизованим і визначеним. У випадку якщо у рішенні суду визнано грошові зобов`язання держави, визначено їх розмір та ці зобов`язання належно не виконані, підлягають застосуванню вимоги частини другої статті 625 ЦК України. Крім того, у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується\~компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми\~за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина перша статті 5 Закону № 4901-VI). ЦК України, прийнятий 16 січня 2003 року, набрав чинності 1 січня 2004 року, тоді як Закон № 4901-VI був прийнятий 5 червня 2012 року та набрав чинності 1 січня 2013 року. Стаття 625 ЦК України діє у незмінній редакції з часу набрання чинності цим кодексом. Так само незмінним залишається припис частини першої статті 5 Закону № 4901-VI, який не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів. Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (пункти 17, 18, 26, 28; № у ЄДРСР 73469624), від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (пункти 21, 22, 25, 42, 45; № у ЄДРСР 74838873), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (№ у ЄДРСР 82997465)). Помилковим є розмежування у спірних правовідносинах: (1) виконання судових рішень про стягнення з держави коштів, що є грошовим еквівалентом завданої нею шкоди, й обов`язки держави щодо виконання судових рішень, за якими вона є боржником; (2) відповідальність держави та відповідальність органу державної влади. Крім того, помилковим є те, що такий орган виконує зобов`язання «своїм коштом», і що позивачі неправильно просять стягнути гроші не з органу державної влади, а з Державного бюджету України. Кожен має право на відшкодування\~за рахунок держави\~чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи\~бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). З огляду на цей припис шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава. З огляду на вказані приписи Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу (див. постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22; № у ЄДРСР 78215459), від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункти 4.19, 4.20; № у ЄДРСР 81329465), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 26; № у ЄДРСР 84573553), від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18 (пункт 21; № у ЄДРСР 87053622), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35; № у ЄДРСР 89252052),від 6 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (пункт 8.5; № у ЄДРСР 98483103), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80; № у ЄДРСР 101829985), від 15 лютого 2022 року у справі № 910/6175/19 (пункт 7.45; № у ЄДРСР 104827808), від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 (пункт 75; № у ЄДРСР 105852860), від 5 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (підпункт 8.16; № у ЄДРСР 106841700) і № 922/1830/19 (підпункт 7.1; № у ЄДРСР 108285268), від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (пункт 55; № у ЄДРСР 109390156), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 34; № у ЄДРСР 109364576), від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21 (пункт 8.5; № у ЄДРСР 111742765), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 37; № у ЄДРСР 112516535)). Отже, помилковим є розмежування відповідальності держави як боржника у деліктних правовідносинах щодо відшкодування завданої нею шкоди у розмірі, підтвердженому в судовому рішенні, та відповідальності органу державної влади, який це рішення виконує. Органи державної влади, зокрема органи прокуратури і ДКС України, є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами. Велика Палата Верховного Суду наголошує на тому, що у разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901-VI встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення. Отже, три місяці для виконання рішення суду у справі №440/2788/22 сплинули. Таким чином, положення ст. 625 ЦК України поширюються на спірні правовідносини та підлягають застосуванню. Факт невиплати позивачеві сум, нарахованих за постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 30 червня 2022 року у справі № 440/2788/22 знайшов своє підтвердження. З цих підстав вимоги позивача про стягнення з Головного управління\~Пенсійного фонду\~України в\~Полтавській області 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання є обґрунтованими. За таких обставин, з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області підлягають стягненню 3% річних з 01.12 .2019 року по 06 .07.2024 року у сумі 34446,08 грн. за 1679 днів прострочення та за період із 01.12.2019 по 06.07.2024 року інфляційні збитки у сумі 140959,05 грн, а всього 175405,13 грн. До того ж, ст. 625 ЦК України не пов`язує підстави для застосування встановленої неї відповідальності із наявністю чи відсутністю бюджетного фінансування боржника. Порядок погашення заборгованості за рішенням суду, виконання яких гарантується державою, затвердженого Постановою Кабінетів Міністрів України від 03 вересня 2014 року за № 440 визначає механізм обліку виконавчих документів та судових рішень, передбачених пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», інвентаризації та погашення заборгованості за ними. Відповідно до п. 19-21 вказаного Порядку бюджетні асигнування на погашення заборгованості визначаються законом про Державний бюджет України на відповідний рік. Погашення заборгованості здійснюється Казначейством в межах бюджетних асигнувань, визначених законом про Державний бюджет України на відповідний рік, за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду на підставі рішень, поданих органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, згідно з\~Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. № 845 (Офіційний вісник України, 2011 р., № 61, ст. 2431; 2013 р., № 9, ст. 334). Про погашення заборгованості за рішенням орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, повідомляє органу державної виконавчої служби (із зазначенням номера рішення, дати його прийняття та суду, яким ухвалено рішення /видано виконавчий документ) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня перерахування коштів заявнику. Відомості про погашення заборгованості за рішенням вносяться відповідальною особою до Реєстру не пізніше ніж протягом десяти робочих днів з дня надходження повідомлення про перерахування коштів. Відповідно до частин 1-2 статті 3 Закону України «Про гарантії держави по виконанню судових рішень» № 4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Виконання рішення суду про стягнення коштів за час роботи стягувача на посаді помічника-консультанта народного депутата України, у тому числі при звільненні з такої посади, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для виконання рішень суду, що гарантовані державою, відповідальним виконавцем якої він є. Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені\~Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Отже, вказаним Законом передбачається виконання саме рішень про стягнення коштів з державного органу. Вимога позивача про стягнення з Головного управління\~Пенсійного фонду\~України в\~Полтавській області ,за рахунок коштів з державного бюджету, індексу інфляції та 3% річних, в порядку ст. 625 ЦК України є обґрунтованою. Тому, виходячи з викладеного, суд вважає за можливе та необхідне позовні вимоги [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про стягнення 3% річних, інфляційних збитків за невиконання грошового зобов`язання за рішенням суду задовольнити у повному обсязі. Стягнути із Державного бюджету України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів із відповідного казначейського рахунку на користь [PERSON] 3% річних у сумі 34446,08 грн., інфляційні збитки у сумі 140959,05 грн. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову [PERSON] було сплачено 1754,05 грн. судового збору, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції про переказ готівки № 08-17865790/С 08-17865790 від 08 липня 2024 року в АТ «Полтава банк» м. Полтава. Тому у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути із\~Державного бюджету\~України на\~користь \~ [PERSON] \~ судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1754,05 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved