Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-27 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] , в якому просила позбавити батьківських прав останнього щодо малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , на підставі п.2 ч. 1ст. 164 Сімейного Кодексу України. В обґрунтування позову зазначила, що сторони від шлюбу мають малолітню дитину - доньку [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами розірвано рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02.03.2017 року. Відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не цікавиться станом здоров`я та життя доньки, не проявляє батьківської уваги та піклування, не надає коштів на її виховання. Вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Представником відповідача було подано до суду відзив на позовну заяву, проти задоволення позову заперечував. Зазначив, що відповідач належним чином виконує свої обов`язки з матеріального забезпечення дитини. Вказав, що виконавчі провадження щодо стягнення аліментів, в яких він має статус боржника завершено. Зазначив, що має бажання бачитись з дитиною, брати участь у її вихованні, однак обмежений у можливості це робити, оскільки позивач перешкоджає спілкуванню з донькою, у зв`язку з чим відповідач звертався до органів опіки та піклування для встановлення порядку участі у вихованні дитини та рішенням ХМР від 11.05.2018 року №315 було встановлено порядок участі відповідача у вихованні дитини. На теперішній час позивач з дитиною проживають за межами України. Позивач не підтримує спілкування з відповідачем, не повідомляє актуальне місце проживання дитини, не дозволяє побачитись з дитиною та зв`язатися з нею за допомогою засобів відеозв`язку. Вказав, що не становить загрози для своєї дитини, її фізичного та психологічного розвитку. Зазначив, що застосування до відповідача виняткового заходу впливу - позбавлення батьківських прав, є неспівмірним, оскільки матеріали справи не містять доказів ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Відповідач та його представник заперечували проти задоволення вказаного позову. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Згідно копії свідоцтва про народження, батьками [PERSON] , [INFO] , є сторони у справі. Відповідно до рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02.03.2017 року розірвано шлюб між сторонами у справі. Згідно листа Департаменту служб у справах дітей ХМР останній пропонує сторонам з`явитись до Департаменту для проведення співбесіди та отримання інформації щодо необхідного пакету документів та сповіщено про часи запису на прийом. Під час розгляду справи представникам сторін неодноразово роз`яснювались положення ст. 19 СК України щодо подання органом опіки та піклування суду письмового висновку щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, та роз`яснювалось щодо необхідності явки до органу опіки та піклування. Натомість, з пояснень Департаменту служб у справах дітей ХМР від 02.08.2024 року №698/0/202-24 вбачається, що сторонам у справі 02.04.2024 року було направлено листа про необхідність з`явитись на співбесіду, однак до теперішнього часу сторони до Департаменту на співбесіду не з`явились, тому останній не має можливості надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. Згідно відповіді Основ`янсько-Слобідського ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 25.01.2024 року №15710 вбачається, що на виконанні Відділу перебувало ВП №52790901 з примусового виконання виконавчого листа №641/5090/16-ц від 23.09.2016 року, виданого Комінтернівським районним судом м. Харкова, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на її утримання в розмірі 500 грн. щомісяця, до досягнення дитиною трьох років, а саме з 07.06.2016 року до [INFO] , яке завершено на підставі п.9 ч.1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку з повним виконанням рішення. Згідно відповіді Основ`янсько-Слобідського ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 29.01.2024 року №11985 вбачається, що в провадженні Відділу перебувало ВП [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа №641/5089/16-ц від 30.06.2026 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі частині з усіх видів доходу відповідача щомісяця, але не менш 30% прожиткового мінімуму для утримання дитини відповідного віку, починаючи з 07.06.2016 року і до повноліття дитини. 14.11.2019 року у вказаному ВП державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, у зв`язку з поданням стягувачем заяви про повернення виконавчого документа без подальшого виконання. На день надання відповіді у [PERSON] відсутня заборгованість по аліментам. Згідно рішення ВК ХМР від 11.05.2018 року №315 встановлено порядок участі [PERSON] у вихованні малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , та попереджено матір дитини [PERSON] щодо не перешкоджання зустрічам дитини з батьком. Зі згоди відповідача, останній був допитаний в судовому засіданні 15.11.2024 року як свідок та пояснив, що до початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України бачився з дитиною та надавав матеріальну допомогу. Вказав, що деякий час позивач чинила перешкоди йому у спілкуванні з дитиною. Зазначив, що не має заборгованості зі сплати аліментів. Пояснив, що після лютого 2022 року не спілкується з донькою, бо впевнений, що позивач не дозволить, як не дозволяла, коли перебувала в Україні. Вказав, що раніше купував доньці телефон, зв`язатися за вказаним номером не має можливості, оскільки абонент недоступний. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що є матір`ю позивача, та пояснила, що до початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України відповідач бачився з донькою близько разу на місяць та надавав кошти на її утримання, після ж лютого 2022 року виїхав за кордон та більше не спілкувався з дитиною. Вказала також, що позивач не перешкоджала відповідачу у спілкуванні з дитиною. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що є подругою позивача та хрещеною матір`ю дитини сторін, і пояснила, що до початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України відповідач бачився з донькою інколи. Після початку такого не спілкувався з дитиною, що відомо свідку зі слів хрещениці та позивача. Крім того, свідку відомо, що відповідач на прохання позивача до повномасштабного вторгнення РФ на територію України не надав згоди у виїзді дитини за кордон. Згідно з частиною 3 статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, духовного та соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Статтею 11 цього ж Закону визначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Статтею 150 Сімейного кодексу України закріплено обов`язок батьків виховувати свою дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття освіти, готувати до самостійного життя та поважати її. Частиною 1 статті 151 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають також переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними, що визначено частиною 1 статті 163 Сімейного кодексу України. Згідно ч.1 статті 152 Сімейного кодексу України, право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом Відповідно до положень статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни, несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, та в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Відповідно до вимог п.2 ч. 1 статті 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, в тому числі, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років . Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, що тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, матері, так і для дитини, що визначено статтею 166 Сімейного кодексу України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснено, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 Сімейного кодексу України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Верховний суд у своїй постанові від 02 жовтня 2019 року по справі №461/7387/16-ц (провадження №61-29266св18) зазначив, що судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості згідно зі статтею 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на від 03 грудня 1986 року. Таким чином, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Це крайній захід впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення батьківських прав, покладено на позивача. Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про винне, свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками. Відсутність спілкування з дитиною, враховуючи обставини тривалого роздільного проживання сторін по справі в умовах дії воєнного стану в Україні, не свідчить про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, і також не свідчить про втрату інтересу батька до дочки. Європейський суд з прав людини, практику та рішення якого суди мають застосовувати як джерело права відповідно до Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). При цьому, на перше місце ставляться "якнайкращі інтереси дитини", оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Отже, безсумнівних доказів, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо виховання дитини, суду не надано, в зв`язку з чим суд приходить до висновку, про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав стосовно його малолітньої доньки.

Outcome: dismissed