Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-27 00:00:00

30.12.2024\~року позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що вона 21.04.2021р. за дівочим прізвищем [PERSON] , зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] , з переходом на прізвище чоловіка [PERSON] . Шлюбне життя подружжя не склалося. [INFO] народилася спільна дочка [PERSON] . Заочним рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 10.12.2024р. № 583/5489/24 (2/583/1392/24) шлюб між сторонами розірваний. Народжена дитина [PERSON] постійно проживає з нею за адресою її постійного проживання та реєстрації у квартирі [ADDRESS] . Відповідач рідну дитину не визнає, своїми діями умисно намагається принизити статус дружини та дитини, всілякими зусиллями намагається зменшити рівень та обсяг матеріального забезпечення та утримання неповнолітньої дитини, і дружини. Відповідач навіть не бачить дитину і не знає як вона розвивається і росте, будь якої уваги до дитини не приділяє, а тільки розносить плітки, що позивачка нагуляла дитину від іншого. Повстало питання про необхідність вирішення деяких соціальних питань в інтересах дитини, що вимагало наявність реєстрації місця проживання дитини. Умови проживання позивачки за зазначеною адресою є належними для проживання неповнолітньої дитини. Дитина забезпечена належними умовами проживання у квартирі. Позивачка звернулася до відповідача з пропозицію спільного відвідування відділу ЦНАП для вирішення реєстрації дитини за місцем постійного проживання матері та дитини. Проте відповідач відмовив. Позивачка самостійно звернулася до відділу ЦНАП. Письмовим повідомленням від 22.11.2024р. відділу «Центр надання адміністративних послуг Охтирської міської ради» видав відмову з посиланням на відсутність згоди іншого з батьків відповідача. Визначення місця проживання дітей з матір`ю необхідно позивачці у першу чергу для забезпечення і реалізації прав дитини, недопущення позбавлення дітей належного піклування та охорони прав, свобод та інтересів, забезпечення матеріальним утриманням, реєстрації місця проживання, визначення юридичного факту проживання дитини саме з матір`ю. З огляду на викладене прохає визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] разом з її матір`ю [PERSON] , [INFO] , за адресою [ADDRESS] . Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 16.01.2025 року відкрите провадження по справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Позивачка в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позовній заяві просила їх задовольнити. Відповідач в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення. Представник Органа опіки та піклування (виконавчого комітету) Охтирської міської ради, не заперечувала проти задоволення позовних вимог, визнала за доцільне визначити місце проживання дитини разом із матір`ю. Частиною 3 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд проаналізував матеріали справи, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивачки, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 21.04.2021 року позивачка [PERSON] зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] , з переходом на прізвище чоловіка [PERSON] . Від шлюбу мають малолітню доньку, [PERSON] , [INFO] , в свідоцтві про народження доньки батьками записані сторони. Заочним рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 10.12.2024 р. № 583/5489/24 (2/583/1392/24) шлюб між сторонами розірваний. Донька проживає з матір`ю за адресою її постійного проживання та реєстрації у квартирі [ADDRESS] . Письмовим повідомленням від 22.11.2024 р. відділ «Центр надання адміністративних послуг Охтирської міської ради» видав відмову позивачці в реєстрації дитини за місцем постійного проживання матері з посиланням на відсутність згоди іншого з батьків відповідача. Відповідно до ст.\~2\~ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 51\~Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст.\~11\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з ч. 1 ст.\~12\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. В ч. 1 ст.\~14\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до положень ст.\~141\~Сімейного кодексу\~України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно вимог ч. 1, 2 ст.\~157\~СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно ч. 1 ст. 160, ч. 1 ст. 161\~СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. В ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. В рішенні від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11.07. 2017 року у справі «М. С. проти України» зазначено, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони Таким чином, суд при вирішенні спору насамперед виходить з інтересів дитини, з метою дотримання яких може бути обмежений встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей. При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідач не обмежений у своєму праві на спілкування з дітьми, може проявляти турботу відносно дітей та приймати участь у їхньому вихованні, реалізувавши свої права. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Заслухавши позицію учасників процесу, зокрема визнання позову відповідачем, оцінивши письмові докази, з огляду на тривалість проживання дитини з матір`ю, вік дитини, сталість їх соціальних зв`язків, добросовісне виконання останньою батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, а також відсутність негативного впливу на виховання і розвиток дитини, суд вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню. Визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права дитини чи третіх осіб. Згідно ст. 142 ЦПК України у разі, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, за таких підстав необхідно стягнути з відповідача на користь позивачки понесені судові витрати пов`язані із сплатою судового збору в розмірі 484,48 гривень, інші 484,48 грн. повернути позивачці з державного бюджету. На підставі викладеного,

Outcome: approved