Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-27 00:00:00

Представник позивача\~Хаєцька О.С.\~звернулася до\~суду з\~позовною заявою\~до Київського\~районного суду\~м.Одеси\~до [PERSON] \~про відшкодування\~шкоди в\~порядку регресу. На підставі ухвали Київського районного суду м.Одеси від 16.09.2024 цивільну справу за позовом ПАТ Страхова\~компанія ПЗУ\~Україна до\~ [PERSON] \~про відшкодування\~шкоди в\~порядку регресу передано на розгляд до Савранського районного суду Одеської області. Зазначена справа\~надійшла до\~Савранського районного\~суду Одеської\~області 06.11.2024. Згідно зі статтею 33 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) автоматизованою системою документообігу суду, з урахуванням положень статей 36, 37 ЦПК України, було визначено головуючого суддю Брюховецького О.Ю. та передано йому вказану справу. В обґрунтування позову зазначається, що 20.02.2022 відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Volkswagen, з державним номерним знаком [NUMBER] та транспортного засобу Chevrolet, з державним номерним знаком [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Постановою Київського районного суду м.Одеси від 11.05.2022 у справі №947/8248/22 відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого статтею 124 КУпАП. До ПрАТ СК «ПЗУ Україна» із заявою про настання страхового випадку звернулась потерпіла особа. Так, ПрАТ СК «ПЗУ Україна» здійснило виплату страхового відшкодування відповідно страхового акту №16854/1 у розмірі 8418,06 грн. Також ПрАТ СК «ПЗУ Україна» здійсни-виплату страхового відшкодування відповідно до страхового акту №16854/2 у розмірі 3191,94 грн. Згідно з статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України Про страхування до страхової компанії, яка здійснила виплату страхового відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке Страхувальник мав до особи відповідальної за заподіяні збитки. Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу Chevrolet, з державним номерним знаком [NUMBER] на момент дорожньо-транспортної пригоди не була застрахована жодним договором обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з [PERSON] на його користь кошти в розмірі понесених витрат в сумі 11610,00 грн. та судовий збір. Савранський районний суд Одеської області ухвалою від 11.11.2024 прийняв цивільний позов ПАТ Страхова компанія ПЗУ Україна до розгляду та відкрив провадження по справі. Цією ж ухвалою прийнято рішення про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Вказаною ухвалою суду відповідачеві запропоновано надати у строк 15 днів з дня вручення ухвали відзив на позовну заяву, а також встановлено позивачу та відповідачу строк протягом 5 днів з дня отримання відзиву та, відповідно, відповіді на відзив для подання відповіді на відзив та заперечення на відповідь на відзив. Одночасно сторонам було роз`яснено, що відповідно до частини 5 статті 279\~Цивільного процесуального\~кодексу України (далі ЦПК України) за клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, та зазначено строки подання такого клопотання. Слухання справи призначено на 17.12.2024. Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення розгляду справи. Представник позивача ПАТ Страхова компанія ПЗУ Україна в судове засідання не з`явилася, проте разом з позовною заявою, до суду, надійшло клопотання представника позивача про розгляд справи без її участі та про те, що вона не заперечує проти ухвалення заочного рішення (а.с.2). Відповідач в судове засідання 17.12.2024 не з`явився, повідомлявся належним чином, однак, до суду повернувся конверт з довідкою Укрпошти про те, що адресат відсутній за вказаною адресою (а.с.45,46). Слухання справи відкладено на 28.01.2025. Відповідач в судове засідання 28.01.2025 не з`явився, повідомлявся належним чином, однак, до суду вдруге повернувся конверт з довідкою Укрпошти про те, що адресат відсутній за вказаною адресою (а.с.48). Згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру №893381 від 08.11.2024 відповідач [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] (а.с.40). Відповідно до пункту 3 частини 8\~статті 128\~ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Також, у відповідності до правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 10.05.2023 року у справі №755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Отже, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання, однак про причини неявки суд не повідомив, як і не надав відзив на позовну заяву. Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк відповідач не скористався. Згідно з частиною 8 статті 178\~ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. У відповідності до приписів\~статті 280 ЦПК України\~суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до частини 2 статті 247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Суд встановив, що згідно Акцепту Оферти №002 від 09.12.2021 договору добровільного страхування наземних транспортних засобів №АМ.10597589 вбачається, що між [PERSON] та ПАТ Страхова компанія ПЗУ Україна укладено договір страхування від 26.01.2022. Крім того, з вказаного документу вбачається, що транспортний засіб Volkswagen [NUMBER] належить [PERSON] на праві власності (а.с.7). З матеріалів справи вбачається, що 20.02.2022 мало місце ДТП за участю транспортного засобу Chevrolet [NUMBER] під керуванням [PERSON] та транспортного засобу Volkswagen [NUMBER] під керуванням [PERSON] (а.с.8-9). З копії постанови Київського районного суду м.Одеси від 11.05.2022 вбачається, що [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 850 грн. (а.с.10). 17.05.2024 [PERSON] подав заявку №21907 про настання страхового випадку (а.с.11). Крім того, матеріали справи містять: копію посвідчення водія [PERSON] (а.с.12); копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Volkswagen [NUMBER] (а.с.13); протокол технічного огляду КТЗ Volkswagen [NUMBER] (а.с.14); копії фототаблиць з яких вбачається пошкодження транспортного засобу Volkswagen [NUMBER] (а.с.15-17); копія рахунку ТОВ «Автомобільний дім» АдСЧТ 01196 від 17.05.2022 на суму 12025,80 грн.; копія акту виконаних робіт від 09.06.2022 та фіксальний чек (а.с.19, 20); страховий акт №16854/1 від 19.05.2022 (а.с.21); розпорядження №16854/1/1 на виплату страхового відшкодування (а.с.21 на звороті); платіжна інструкція №00076885 від 24.05.2022 на суму 8418,06 грн. (а.с.23); копія страхового акту №16854/2 від 14.06.2022 (а.с.24); розпорядження №16854/2/1 на виплату страхового відшкодування (а.с.24); платіжна інструкція №00078090 від 15.06.2022 на суму 3191,94 грн. (а.с.26); претензія про відшкодування шкоди у сумі 11610,00 грн. (а.с.28). Згідно перевірки чинності полісу внутрішнього страхування вбачається, що станом на 20.02.2022 відсутній страховий поліс на транспортний засіб з держаним номерним знаком [NUMBER] (а.с.27). Згідно з вимогами частини 6 статті 82\~ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відтак, вина [PERSON] у вчинені дорожньо-транспортної пригоди є встановленою та не підлягає доведенню. З урахуванням наведеного, суд констатує, що у результаті ДТП, у вчиненні якої визнано винуватим [PERSON] , був пошкоджений автомобіль Volkswagen з державним номерним знаком [NUMBER] . На момент дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб під керуванням [PERSON] був застрахований згідно договору добровільного страхування № АМ.10597589 від 27.01.2022 таким чином, ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» визнала настання цивільно-правової відповідальності водія [PERSON] за спричинення пошкоджень транспортному засобу Volkswagen [NUMBER] , які сталися 20.02.2022, та є страховим випадком (страховою подією). Згідно платіжної інструкції № 00076885 від 24.05.2022 страхове відшкодування в розмірі 8418,06 грн. було відшкодовано страховою компанією потерпілій особі [PERSON] (а.с.23). Крім того, з платіжної інструкції №00078090 від 15.06.2022 вбачається про страхове відшкодування було відшкодоване потерпілій особі [PERSON] в сумі 3191,94 (а.с.26). За приписами\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями\~12,\~13 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених\~статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі\~статтями 76-79 ЦПК України\~доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за заподіяння позадоговірної шкоди встановлено у статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом статті 1188\~ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Тлумачення частини другої статті 1187\~ЦК України свідчить про те, що особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Отже, нормами частини другої статті 1187\~ЦК України визначено особливого суб`єкта, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, це є його законний володілець. За положеннями\~статті 1191 ЦК України\~особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого страхового відшкодування, якщо інший розмір не встановлений Законом. Враховуючи, що відповідач у справі [PERSON] на момент вчинення ДТП керував автомобілем Chevrolet з державним номерним знаком [NUMBER] , є підстави для висновку, що він вважається особою, яка здійснювала діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Водночас, суд зауважує, що правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка відповідає за шкоду, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Так, відповідно до статті 999\~ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Страхування це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України "Про страхування"). Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Дана норма кореспондується з положеннями статті 979 ЦК України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 20\~Закону України\~«Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Статтею 9\~Закону України\~«Про страхування» визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також встановлено, що страхове відшкодування страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України\~від 1\~липня 2004\~року №\~1961-IV\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» (далі Закон № 1961-IV). Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон №\~1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV). За змістом пункту 1.4. частини 1 статті 1\~Закону України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» особами, відповідальність яких застрахована, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду. Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Отже, за змістом Закону №\~1961-IV (статті 9, 22, 31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Пунктом 36.4 статті 36 Закону № 1961-IV передбачено, що виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків. Відповідно до висновків про правильне застосування норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Враховуючи, що відповідач у справі [PERSON] на момент вчинення ДТП керував автомобілем Chevrolet з державним номерним знаком [NUMBER] , є підстави для висновку, що він вважається особою, яка здійснювала діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. За вказаних обставин, враховуючи, що на момент дорожньо-транспортної пригоди автомобіль Volkswagen з державним номерним знаком [NUMBER] , яким керував [PERSON] , на території України був забезпечений договором добровільного страхування наземних транспортних засобів № АМ.10597589 від 27.01.2022, суд дійшов висновку, що дорожньо-транспортна пригода, яка сталася 20.02.2022, відповідно до статті 6\~Закону України\~"Про\~обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів" є страховим випадком, внаслідок якого у ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» настав обов`язок здійснити виплату страхового відшкодування на користь [PERSON] . Отже, зібрані у справі матеріали свідчать проте, що ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» була виплачена страхова виплата для здійснення відновлювального ремонту автомобіля Volkswagen з державним номерним знаком [NUMBER] , пошкодженого у результаті ДТП, у вчиненні якої визнано винуватим відповідача у справі [PERSON] , у загальному розмірі 11610,00 грн. Відповідно до підпункту "в" підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38\~Закону України\~"Про\~обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів" страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником). Враховуючи викладене ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» має право вимагати від відповідача в порядку регресу повернення суми виплаченого позивачем потерпілій особі страхового відшкодування у розмірі 11610,00 грн., а відтак позовні вимоги ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Відповідно до частини першої\~статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3028,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №00121717 від 12.07.2024 (а.с. 3). Тому, з відповідача, в силу частини першої\~статті 141 ЦПК України, необхідно стягнути на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 3028,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved