Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-28 00:00:00

Позивач Департамент патрульної поліції (далі по тексту - ДПП) звернувся до суду з даним позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування майнової шкоди в порядку регресу. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 13.05.2018 року о 21.10 год. по пр-ту Перемоги, 12 в м.Києві сталася ДТП за участю службового автомобіля «Toyota Prius», д.н.з. [NUMBER] , який належить ДПП, під керуванням відповідача, та автомобіля «Audi A8», д.н.з. [NUMBER] , який використовувався ТОВ «Проектно-будівельний альянс» на підставі договору оренди від 08.11.2017 року. Постановою Шевченківського районного суду м.Києва від 28.01.2019 року у справі № 761/46075/18 встановлено, що зіткнення автомобілів стало наслідком порушення ПДР відповідачем. Як зазначає позивач, ТОВ «Проектно-будівельний альянс» звернувся до Господарського суду м.Києва із позовом про стягнення 722 189,91 грн., мотивований тим, що вказану шкоду заподіяв відповідач при виконанні службових обов`язків. Рішенням Господарського суду м.Києва від 01.12.2020 року у справі № 910/15796/20 стягнуто з ДПП на користь ТОВ «Проектно-будівельний альянс» 130 665,81 грн. основного боргу, 8568,00 грн. - витрат на правову допомогу та 1960,07 грн. судового збору. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2021 року вказане рішення суду залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 27.07.2022 року вказані судові рішення залишено без змін. Головним управлінням Державної казначейської служби України у Київській області 28.12.2022 року на виконання вказаного судового рішення було здійснено безспірне списання коштів з рахунку ДПП згідно з меморіальним ордером № 818 від 14.12.2022 року. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить стягнути з відповідача завдану ним майнову шкоду в поряду регресу в розмірі 141 193,88 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2684,00 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Скрипки О.І. від 19.12.2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. 17.04.2024 року до суду надійшло клопотання представника відповідача Чирви В.Г. про застосування строку позовної давності, в якій він зазначає про те, що строк позовної давності сплив 28.01.2020 року, а тому він просить відмовити в задоволенні позову з цієї підстави. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 17.04.2024 року провадження у справі закрито. Постановою Київського апеляційного суду від 08.07.2024 року вказану ухвалу суду скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Скрипки О.І. справу прийнято до провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. В судовому засіданні представник позивача Кубрак О.І. позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення. Відповідач та його представник, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, правом на подання відзиву не скористались. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача та його представника, враховуючи тривалість розгляду справи та обізнаність відповідача про суть та предмет спору, подання представником відповідача клопотання про закриття провадження у справі та заяви про застосування строку позовної давності, достатність часу для подання відзиву, тобто достатності часу для реалізації відповідачем своїх прав на захист. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 13.05.2018 року о 21.10 год. по пр-ту Перемоги, 12 в м.Києві відповідач [PERSON] , керуючи автомобілем «Toyota Prius», д.н.з. [NUMBER] , який належить ДПП, при виконанні невідкладного службового завдання не подав спеціального звукового сигналу та перед початком і зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним та не створить перешкод іншим учасникам руху, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем «Audi A8», д.н.з. [NUMBER] , що призвело до механічних пошкоджень транспортного засобу з матеріальними збитками. Постановою Шевченківського районного суду м.Києва від 28.01.2019 року у справі № 761/46075/18 відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. В результаті ДТП було пошкоджено автомобіль «Audi A8», д.н.з. [NUMBER] , який використовувався ТОВ «Проектно-будівельний альянс» на підставі договору оренди, посвідченого 08.11.2017 року приватним нотаріусом КМНО Лапушеню І.І. Рішенням Господарського суду м.Києва від 01.12.2020 року у справі № 910/15796/20 стягнуто з ДПП на користь ТОВ «Проектно-будівельний альянс» 130 665,81 грн. основного боргу, 8568,00 грн. витрат на правову допомогу та 1960,07 грн. судового збору. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2021 року вказане рішення суду залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 27.07.2022 року вказані судові рішення залишено без змін. Головним управлінням Державної казначейської служби України у Київській області 28.12.2022 року на виконання вказаного судового рішення було здійснено безспірне списання коштів з рахунку ДПП на користь ТОВ «Проектно-будівельний альянс» згідно з меморіальним ордером № 818 від 14.12.2022 року. В судовому засіданні також встановлено, і даний факт визнано сторонами, що водій транспортного засобу «Toyota Prius», д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] станом на момент вчинення ДТП перебував у трудових відносинах з Департаментом патрульної поліції. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини 1статті 17 Закону України від 02.07.2015 року №580-VIII «Про Національну поліцію» (далі Закон №580-VIII), поліцейським є громадянин України, який склав присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції. При цьому згідно з частиною 1 статті 59 зазначеного Закону служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. У разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону (частина 1 статті 19 Закону №580-VIII). Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина 2 статті 1187 Цивільного кодексу України. Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (частина 1 статті 1172 ЦК). Згідно із частиною першою статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 200/22363/16-а (провадження № 11-720 апп18) Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що відшкодування шкоди в порядку регресу відбувається в порядку, передбаченому цивільним законодавством України, тобто за правилами цивільного судочинства, що унеможливлює звернення з таким позовом до адміністративного суду. Отже, правовідносини між сторонами у справі, що переглядається, не стосуються безпосередньо прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, не спрямовані на захист прав свобод та інтересів особи від порушень із боку суб`єкта владних повноважень й не стосуються оскарження дій останнього, а виникли з деліктного зобов`язання в наслідок заподіяння шкоди. Предметом розгляду у цій справі є відшкодування шкоди в порядку регресу, тобто вирішення приватноправових відносин. Співробітник поліції, який керує службовим транспортним засобом і вчиняє ДТП, навіть під час виконання ним його службових обов`язків, вчиняє цивільний делікт не під час здійснення адміністративно-владних повноважень, а допускаючи порушення принципу генерального делікту, тобто загальної заборони завдання шкоди особі. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 760/15085/18 (провадження № 61-22192св19), від 08 червня 2022 року у справі №559/2801/19 (провадження № 61-10770св21) та від 26 жовтня 2022 року у справі № 452/3423/19 (провадження № 61-14959св21). В ст. 1 Кодексу законів про працю України (КЗпПУ), цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Стаття 3 КЗпПУ визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ч.3 ст. 233 КЗпПУ, для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Між тим, матеріальна відповідальність поліцейських регулюється ще й спеціальним Законом України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі». Статтею 4 вказаного закону визначено, що особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність. Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: наявність шкоди; протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; вина особи в завданні шкоди. Притягнення особи до матеріальної відповідальності за завдану шкоду не звільняє її від дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності, встановленої законами України. Переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом. Особа у разі завдання з її вини шкоди третім особам, яку відшкодовано відповідно до закону військовою частиною, установою, організацією, закладом, відшкодовує військовій частині, установі, організації, закладу завдану шкоду в порядку, передбаченому цим Законом та іншими законами України. Завдана особою шкода, не пов`язана з виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків, відшкодовується в порядку, передбаченому законами України. Статтею 5 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» передбачено випадки обмеженої матеріальної відповідальності, зокрема в частині 1 вказано, що особа за завдану з необережності шкоду несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, крім випадків, коли цим Законом передбачено повну чи підвищену матеріальну відповідальність. Статтею 6 вказаного Закону визначені підстави настання повної та підвищеної матеріальної відповідальності, в тому числі: особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі: виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій; виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб; завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин; вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення; якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку. Відповідно до ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Дія зазначеного закону поширюється на спірні правовідносини, оскільки покращує становище відповідача, тому що обмежує максимальний розмір шкоди, що підлягає стягненню. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що в даному випадку відповідач [PERSON] 13.05.2018 року під час виконання службових обов`язків інспектора поліції і знаходячись в трудових відносинах з Департаментом патрульної поліції Національної поліції України на службовому автомобілі «Toyota Prius», д.н.з. [NUMBER] , вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, визнаний винним в його вчиненні відповідною постановою суду, яка набрала законної сили. В результаті вчинення адміністративного правопорушення завдана майнова шкода, частину якої в розмірі 130 665,81 грн. основного боргу, 8568,00 грн. витрат на правову допомогу та 1960,07 грн. судового збору сплачено Департаментом патрульної поліції Національної поліції на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 01.12.2020 року по справі №910/15796/20 з тих підстав, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (ч. 1 ст. 1172 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України, Департамент патрульної поліції, як особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи - відповідача [PERSON] у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. В даному випадку суд застосовує положення спеціальної норми ч.1 ст. 5 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», якою передбачено, що особа за завдану з необережності шкоду несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, крім випадків, коли цим Законом передбачено повну чи підвищену матеріальну відповідальність. Підстав для повної чи підвищеної матеріальної відповідальності відповідача судом не встановлено. Адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, характеризується необережною формою вини. Отже матеріальна відповідальність [PERSON] обмежена відповідно до закону і не може перевищувати п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб. Законом України «Про Державний бюджет на 2020 рік» станом на 01.12.2020 року (дату ухвалення рішення Господарського суду м. Києва) було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2270,00 грн., отже матеріальна відповідальність [PERSON] не може перевищувати 2270,00 грн. х 15 = 34 050,00 грн. З урахуванням наведеного, позовні вимоги ДПП підлягають частковому задоволенню. Щодо посилання представника відповідача на порушення строку позовної давності, то суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як встановлено частиною першою статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідно до ч.3 ст. 233 КЗпПУ, для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Створення учасникам справи рівних можливостей у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, складовими яких є закріплені у цивільному процесуальному законодавстві принципи рівності і змагальності сторін. Суд приходить до висновку, що позивач, звертаючись до суду з даним позовом, не пропустив передбачений за законом строк, оскільки облік строку починається з 14.12.2022 року, а саме з моменту виконання позивачем зобов`язання щодо відшкодування шкоди шляхом списання з його рахунку грошових коштів на підставі рішення Господарського суду м. Києва. Із позовною заявою Департамент патрульної поліції Національної поліції України до [PERSON] звернувся 11 грудня 2023 року. Виходячи з вищевикладеного суд приходить до висновку, що посилання представника [PERSON] - [PERSON] на пропуск позивачем загальних строків позовної давності є безпідставними та не відповідають вимогам чинного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2, 3 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази, в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнення з відповідача на користь ДПП майнову шкоду в порядку регресу в розмірі 34 050,00 грн. та відмову в іншій частині позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог в розмірі 647,27 грн.

Outcome: partial