Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-21 00:00:00

[PERSON] (далі - заявник, [PERSON] ) звернувся до суду із заявою про встановлення факту перебування [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , на утриманні [PERSON] , [INFO] .. В обґрунтування заяви зазначив, що 24 червня 2024 року між ним та [PERSON] укладено шлюб. У них є спільний син [PERSON] . Крім того, у [PERSON] є діти від першого шлюбу: син [PERSON] , 2011 р.н., та [PERSON] , 2018 р.н., батько яких помер [INFO] . Вони проживають однією сім`єю, заявник приймає участь в утриманні сім`ї. Для звільнення від військової служби необхідно не просто мати трьох і більше дітей, але також фактично утримувати їх. Факт виховання та перебування на утриманні дітей має для нього юридичне значення, оскільки породжує виникнення прав та обов`язків, а саме отримання відстрочки від мобілізації. В судовому засіданні [PERSON] просив заяву задовольнити, пояснивши, що вони спільно із [PERSON] виховують трьох дітей. [PERSON] просила заяву задовольнити, пояснивши, що вона зараз перебуває в декретній відпустці, а її чоловік - [PERSON] фактично утримує її та дітей від першого чоловіка, а також їх спільну дитину. Представник органу опіки та піклування виконкому Первозванівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області просив проводити засідання без його участі. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с.6-7). Згідно із свідоцтвом про смерть [PERSON] помер [INFO] (а.с. 10). Згідно із свідоцтвом про народження [PERSON] народився [INFO] (а.с. 8). У свідоцтві про одруження зазначено, що [PERSON] та [PERSON] одружилися 24.06.2024 (а.с.9). Із довідки Первозванівської сільської ради №3/212 від 25.05.2024 вбачається, що [PERSON] проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Разом із ним проживають та зареєстровані: дружина - [PERSON] , 1988 р.н., син дружини - [PERSON] , 2011 р.н., донька дружини - [PERSON] , [INFO] , син - [PERSON] , [INFO] (а.с. 11). [PERSON] та [PERSON] є багатодітною сім`єю (посвідчення [NUMBER] від 09.06.2023) (а.с. ). Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У частинах першій, другій статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Схожі критерії зазначені у постановах Великої Палати Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23). Суд зазначає, що відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, зокрема, жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. Також на підставі Додатку № 5 «Перелік документів, що подаються військовозобов`язаним для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» до «Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», затвердженого постановою КМУ № 560 від 16 травня 2024 року, вбачається, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, для підтвердження права на відстрочку подають документи, зокрема, свідоцтво про народження дітей (трьох і більше) із зазначенням батьківства військовозобов`язаного та один із документів: свідоцтво про реєстрацію шлюбу з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше) або рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), або рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання з тим із батьків, який є військовозобов`язаним, або письмовий договір між батьками про те, з ким будуть проживати діти та участь другого з батьків у їх вихованні, або рішення суду про встановлення факту перебування дитини на утриманні військовозобов`язаного відповідно до положень ст. 315 ЦПК України, а також договір про сплату аліментів на дитину. Отже, одним із документів, що надаються військовозобов`язаним для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» є рішення суду про встановлення факту перебування дитини на утриманні військовозобов`язаного відповідно до положень ст. 315 ЦПК України. Суд на підставі переліченого вказує, що факт перебування дитини на утриманні військовозобов`язаного може бути встановлений рішенням суду за ст. 315 ЦПК. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства. Отже, юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 18 січня 2024 року по справі № 560/17953/21. Аналіз наведених норм матеріального і процесуального права, практики Верховного Суду дає підстави для висновку, що справи про встановлення факту перебування дитини на утриманні військовозобов`язаного підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства незалежно від мети звернення до суду та наявності в заявника певних цивільних прав й обов`язків чи виникнення в майбутньому публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень. Метою встановлення факту заявник визначив можливість звільнення його від військової служби у разі перебування на його утриманні трьох і більше дітей відповідно до пункту 3 частини 1 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України). У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Із змісту ч. 3 ст. 36 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» випливає, що до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на повному утриманні померлого годувальника; одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Отже, діти мають отримувати допомогу від заявника, що є для них постійним і основним джерелом до існування, щоб вважатися такими, що перебувають на утриманні особи. Дослідивши матеріали справи, суд зауважує, що відсутні докази, які б свідчили про наявність доходів у заявника, витрати заявника на утримання дітей, а також докази, які б вказували на умови проживання дітей, щодо яких ставиться питання про перебування їх на утриманні заявника. Зваживши у сукупності наведені вище обставини, суд вважає, що слід відмовити у задоволенні заяви про встановлення факту перебування малолітніх [PERSON] та [PERSON] на утриманні [PERSON] .

Outcome: dismissed