Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-19 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд визнати легковий автомобіль VOLKSWAGEN JETTA, номер кузова [NUMBER] , 2015 року випуску, реєстраційний помер [NUMBER] , сірий спільним майном подружжя [PERSON] (ІПН [NUMBER] , [INFO] ) і [PERSON] ( [INFO] ); [PERSON] номер кузова [NUMBER] , 2015 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , сірий залишити на праві власності та у користуванні [PERSON] ( [INFO] ); стягнути з [PERSON] ( [INFO] ) в користь [PERSON] (ІПН [NUMBER] . [INFO] ) 1/2 частину ринкової вартості автомобіля в сумі 204 570,00 грн. (двісті чотири тисячі п`ятсот сімдесят грн. 00 коп.); стягнути з [PERSON] ( [INFO] ) в користь [PERSON] (ІГІН [NUMBER] , [INFO] ) витрати на проведення оцінки Транспортного засобу у розмірі 1500 грн. та сплаченого судового збору у розмірі 2045, 70 грн. В обґрунтування позову покликається на те, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 21.07.2007 року. 24.05.2021 року рішенням Пустомитівського районного суду м. Львова шлюб між сторонами було розірвано, і це рішення набрало законної сили 24.06.2021 року. Під час спільного життя, 30 жовтня 2019 року, подружжя придбало автомобіль VOLKSWAGEN JETTA (2015 р.в.). Він був зареєстрований на ім`я [PERSON] , але куплений за спільні кошти, що означає, що він є спільною сумісною власністю подружжя згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України. Після розірвання шлюбу питання поділу спільного майна не вирішувалося. Наразі автомобіль перебуває у користуванні [PERSON] , однак домовленості щодо його поділу досягнуто не було. Відповідачка відмовляється компенсувати половину вартості автомобіля Позивачу. Згідно з висновком судової товарно-транспортної експертизи № 0250/24 від 15.01.2024 року, ринкова вартість автомобіля становить 409 140 грн. Таким чином, половина вартості, яка належить Позивачу, складає 204 570 грн. Оскільки транспортний засіб є неподільною річчю (відповідно до ст. 183 ЦК України), його неможливо поділити без втрати функціонального призначення. Враховуючи, що автомобіль перебуває у користуванні Відповідачки, Позивач наполягає на тому, що: відповідачка має залишити автомобіль собі, але компенсувати Позивачу його вартості 204 570 грн. Оскільки [PERSON] відмовляється добровільно компенсувати частку Позивача, [PERSON] змушений звернутися до суду для захисту своїх прав та стягнення належної йому компенсації. До позову додано документи, що підтверджують факти, викладені у заяві (свідоцтво про реєстрацію ТЗ, висновок експерта, рішення суду про розірвання шлюбу тощо), крім тих, що безпосередньо належать Відповідачці. На підставі наведеного просить позов задоволити. В судовому засіданні представниця позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просить такий задоволити, дала пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві. Відповідачка та її представниця в судове засідання не з`явились, однак остання подала на адресу суду заяву про розгляд справи без їх участі, просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав, зазначених в поясненнях під час судового засідання. Заслухавши пояснення представниці позивача, а також представниці відповідачки, викладені в заяві, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов слід задоволити з таких підстав. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно копії Свідоцтва про шлюб, виданого повторно Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції 21.08.2014 року вбачається, що 21.07.2007 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, який Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 24.05.2021 року було розірвано. Рішення не оскаржувалось та набрало законної сили 24.06.2021 року. Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми СК України. Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Такі ж положення містить й норма статті 368 ЦК України. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об?єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Визначаючи правовий статус спірного майна, як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що у\~статті 60 СК України\~закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. Частиною першою\~статті 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Таким чином, суд виходить з того, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18), а також у постанові Верховного Суду від 28.12.2022 року у справі № 676/4308/21 (провадження № 61-7301св22). Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. На виконання Ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області від 11.04.2024 року, Одеська Митниця надіслала на адресу суду завірені належним чином електроні витяги із електронній бази даних АСМО «Інспектор» надані до митного оформлення документи, а саме: митну декларацію від 25.08.2019 року № UA500650/2019/043503, морський коносамент від 22.06.2019 року № HBOL52048, інвойс від 06.05.2019 року №27270129 та посвідчення від 25.08.2019 № [NUMBER] про реєстрацію транспортного засобу «VOLKSWAGEN JETTA SE», 2015 року, VIN: [NUMBER] , із яких в сукупності вбачається, що [PERSON] , перебуваючи у шлюбі з [PERSON] набула у власність в інтересах подружжя майнові права на автомобіль марки «VOLKSWAGEN JETTA SE», 2015 року, VIN: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Заперечуючи позов у наданих суду поясненнях у судовому засіданні представниця відповідачки, зокрема вказувала на особисту участь відповідачки у виплаті коштів на оплату за транспортний засіб марки «VOLKSWAGEN JETTA SE», реєстраційний номер [NUMBER] стороною відповідачки, а саме [PERSON] та вказує що певну частину коштів вона отримала від батьків та від сестри, коли позивач участі в оплаті майже не брав, оскільки в останнього не було на це коштів, також вказувала, що автомобіль був придбаний із пошкодженнями, ремонтом яких займалась також відповідачка, через своїх знайомих. Суд критично оцінює вказані твердження сторони відповідачки, оскільки до матеріалів справи останніми не долучено жодного доказу на спростування презумпції спільності майна подружжя набутого під час зареєстрованого ними шлюбу. Так, судом встановлено, що перебуваючи у шлюбі [PERSON] набула у спільну сумісну власність подружжя майнові права на транспортний засіб марки «VOLKSWAGEN JETTA SE», 2015 року, VIN: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що додатково підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 30.10.2019 року. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.\~\~ Відповідно до ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Право на справедливий суд та доступ до правосуддя визначено також у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50). Відповідно до ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Виходячи з засад диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Окрім того, згідно положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Зважаючи на викладене, беручи до уваги досліджені в судовому засіданні докази та позицію сторін, суд вважає доведеним факт того, що автомобіль марки «VOLKSWAGEN JETTA SE», 2015 року, VIN: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , набутий сторонами за час перебування в шлюбі, відтак, його слід визнати спільною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Окрім того, суд зазначає, що у разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19.12.2022 року у справі № 330/1569/19. Щодо вимоги про стягнення з відповідачки грошової компенсації половини вартості автомобіля суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст.\~69, ч. 1 ст.\~70 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4\~ст. 65 СК) . Вказані позиції викладені також у п.п. 23, 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 69-72 Сімейного кодексу України\~та\~статті 372 Цивільного кодексу України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина друга\~статті 71 СК України). У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263\~ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.10.2022 року у справі № 757/64512/16-ц (провадження № 61-12274св21) зазначено, що якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема, щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21). Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20). Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (абз. 2 частини 1\~статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63). Згідно з частинами другою, четвертою, п`ятою\~статті 71 СК України\~неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. З огляду на зазначені норми матеріального права, за загальним правилом поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга\~статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга\~статті 364 ЦК України). Отже, спільне майно подружжя можна поділити шляхом встановлення режиму спільної часткової власності або встановлення режиму приватної власності на конкретну річ для кожного з подружжя (поділити в натурі). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша\~статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга\~статті 365 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що приписи частин четвертої та п`ятої\~статті 71 СК України\~і\~статті 365 ЦК України\~з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої\~статті 3 ЦК\~Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі\~статтею 365 ЦК України\~заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. При вирішенні спору про поділ майна суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 615/1364/16-ц (провадження № 61-6575св19), від 17.08.2022 року у справі № 522/8676/20 (провадження № 61-1714св22), від 17.01.2024 року у справі № 522/17831/20 (провадження № 61-7951св23). У постанові Верховного Суду від 24.03.2021 року у справі № 501/2211/18 (провадження № 61-19084св20) сформульовано правовий висновок про те, що у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації. На підтвердження вартості вищезазначеного транспортного засобу, стороною позивача надано Висновок експерта № 0250/24 судової транспортно-товарознавчої експертизи згідно заяви [PERSON] від 15.01.2024 року відповідно до якого, середня ринкова ціна автомобіля VOLKSWAGEN JETTA, 2015 року випуску, без врахування особливостей його фактичного стану, умов експлуатації та пробігу на момент складання експертизи становить 409 140,00 грн. Сторона відповідачки заперечує вказану вартість спірного транспортного засобу, зазначаючи, що така є завищеною і не відповідає дійсному стану автомобіля, зазначає, що автомобіль був придбаний із пошкодженнями. Судом на стадії підготовчого провадження роз`яснювалося стороні відповідачки у справі, що для визначення вартості спірного майна на момент розгляду справи в суді, вона має право ініціювати питання про призначення судової автотоварознавчої експертизи, однак, представниця відповідачки у ході розгляду справи відповідного клопотання не заявляла. У зв`язку з цим посилання представниці відповідачки на невідповідність вищезгаданого Висновку експерта реальній вартості майна суд не приймає до уваги як такі, що не доведені належними доказами. У судовому засіданні відповідачка та її представниця не надали висновків експертів, які встановлювали б іншу ціну об`єкта рухомого майна, не заявляли клопотання про призначення відповідних експертиз. За наведених обставин докази, надані стороною позивача, щодо визначення вартості спільного майна не спростовані відповідачем. У зв`язку з цим суд розглядає справу та приймає рішення на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. У постанові від 25.05.2020 року у справі № 347/955/16 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що у ситуації, коли один із подружжя, який не користується спірним автомобілем, просить виплатити йому компенсацію вартості його частки у вказаному праві, згідно з вимогами статей\~60,\~61,\~70,\~71 СК України\~слід присудити відповідну компенсацію за рахунок іншого із подружжя, який цим автомобілем користується, незалежно від його згоди. Враховуючи вищевикладене, а також те, що автомобіль є неподільною річчю, суд приходить до висновку, що автомобіль має бути залишений у користуванні відповідачки [PERSON] та на користь позивача слід стягнути компенсацію у вигляді частини дійсної вартості автомобіля. Крім того, суд зазначає, що внаслідок виділення автомобіля у власність відповідачці і стягнення з неї на користь позивача грошової компенсації, право спільної сумісної власності на автомобіль припиняється. Відтак, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя слід виділити [PERSON] у приватну власність автомобіль марки «VOLKSWAGEN JETTA SE», 2015 року, VIN: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Окрім того, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 204\~570,00 грн. в якості грошової компенсації половини вартості автомобіля марки «VOLKSWAGEN JETTA SE», 2015 року, VIN: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Згідно з ч.ч. 1, 2\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 3\~633,60 грн. на відшкодування судового збору, а також витрати за проведення транспортно-товарознавчої експертизи у розмірі 1500 грн. Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, виходячи із суті та змісту заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що такі знайшли своє підтвердження у представлених суду доказах, враховуючи визначений позивачем об`єкт спору, обраний позивачем спосіб захисту свого права такий відповідає характеру спірних правовідносин, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Outcome: approved