Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-20 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Полицької сільської ради, [PERSON] про визнання протиправним та скасування рішення суб`єкта владних повноважень та скасування права власності, а саме: просить визнати протиправними та скасувати Рішення №164 від 18.10.2007 року Полицької сільської ради Вараського району Рівненської області «Про передачу земельної ділянки у власність гр. [PERSON] » та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку загальною площею 0.2501 га кадастровий номер 5620888000:01:001:0029 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд за гр. [PERSON] , розташовану за адресою: [ADDRESS] з одночасним припиненням усіх речових прав, їх обтяжень щодо цієї земельної ділянки, а також позивач просить стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є спадкоємцем після смерті батька [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом позивач [PERSON] успадкував 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями який знаходиться в [ADDRESS] . Другу частку житлового будинку успадкував брат позивача, [PERSON] . Бажаючи зареєструвати право власності на частину земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , позивач мав намір звернутися із заявою до Полйцької сільської ради Вараського району Рівненської області про надання дозволу на розробку документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Проте, отримавши відповідь на адвокатський запит від 23.11.2023 року, Полицька сільська рада Вараського району Рівненської області повідомила позивача, що дана земельна ділянка передана у власність [PERSON] на підставі рішення Полйцької сільської ради від 18.10.2007 року №164. Зважаючи на вище викладене, позивач не може зареєструвати своє право власності на 1/2 земельної ділянки, в зв`язку з чим змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Вказаний позов надійшов до Володимирецького районного суду Рівненської області 10.07.2024 року. 22.07.2024 року у даній справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 30.09.2024 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Дупака В.Г. надійшли письмові пояснення. 30.09.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. 19.11.2024 року, 11.12.2024 року судові засідання відкладалися за клопотанням учасників. В судове засідання представник позивача Бевз Т.С. не з`явилася, надала до суду заяву в якій просила розгляд справи проводити у її відсутності та у відсутності позивача. Представник відповідача Полицької сільської ради Вараського району в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про дату та місце розгляду справи, але надали суду заяву в якій просили справу розглядати у відсутності їх представника. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, його представник - адвокат Дупак В.Г. подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, а також письмові пояснення в яких зазначив, що не визнає позов в повному обсязі, просив відмовити у його задоволенні. Суд, дослідивши та оцінивши докази у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 1225 ЦК України (в редакції Закону № 1111-У від 14 червня 2007 року) до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Згідно з ч. 4 статті 120 Земельного кодексу України (в редакції Закону № 997-У від 20 червня 2007 року) при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Вказані норми встановлюють єдність юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будівель і споруд. Власник, визначаючи юридичну долю збудованих будівель та споруд, одночасно визначає і долю земельної ділянки, на якій вони розташовані. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини другої та третьої статті 1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Пленум Верховного Суду України у пункті 10 постанови від 30 травня 2008 року № 7 Про судову практику у справах про спадкування роз`яснив судам, що положення статті 1225 ЦК України про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності. Виходячи зі змісту вищевказаних норм, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка, з урахуванням нормативів, була виділена спадкодавцю для будівництва та обслуговування житлового будинку, інших будівель та споруд. У постанові Верховного Суду України у справі № 6-2цс15 від 11.02.2015 р. міститься правовий висновок, згідно якого аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Згідно цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та. передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувана (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувана, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувана (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта. Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувана (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувану (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2019 року у справі N° 263/6022/1 б-ц (провадження N° 14-438цс19) зазначено, що згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, у статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі N° 713/1817/16-ц). Частина друга статті 120 ЗК України закріплює принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій той об`єкт розташований. За приписом цієї частини визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на відповідні житловий будинок, будівлю чи споруду (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 12 жовтня 2016 року у справі N° 6-2225цс16). Перехід майнових прав до іншої особи, зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній. Відповідно до ст.393 ЦК України правовий акт органу державної влади або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання акта органом державної влади або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. Частиною 2 ст. 152 Земельного кодексу України встановлено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Частиною 3 ст. 152 Земельного кодексу України встановлено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування: відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Враховуючи сукупність вказаних положень законодавства, та приймаючи до уваги, що право власності на житловий будинок [ADDRESS] перейшло в порядку спадкування до двох осіб - позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] в рівних частках, суд приходить до висновку, що передача земельної ділянки у власність лише одного із співвласників будівлі суперечить вимогам чинного законодавства і порушує права іншого співвласника нерухомого майна, в даному випадку - права позивача [PERSON] . З урахуванням наведеного, рішення №164 від 18.10.2007 року Полицької сільської ради Вараського району Рівненської області «Про передачу земельної ділянки у власність гр. [PERSON] прийнято з порушенням законодавства, є недійсним та підлягає скасуванню. Відповідно до ч. 13 ст. 79-1 ЗК України та ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Враховуючи, що державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 5620888000:01:001:00295 була проведена на підставі рішення, яке підлягає скасуванню, відповідно підлягає скасуванню і державна реєстрація земельної ділянки за кадастровим номером 5620888000:01:001:00295, площею 0,2501 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування частини житлового будинку, господарських будівель і споруд, з одночасним припиненням усіх речових прав, їх обтяжень щодо цієї земельної ділянки. Відтак, позовні вимоги [PERSON] про скасування рішення органу місцевого самоврядування, державної реєстрації права власності та інших речових прав на земельну ділянку грунтуються на законі, підтверджуються належними та допустимими доказами і підлягають задоволенню. Що стосується доводів представника відповідача, наведених ним у письмових поясненнях, то вони не спростовують висновків суду з огляду на таке. Твердження сторони відповідача про те, що між братами було досягнуто домовленості про порядок розподілу та використання спадщини, а саме домогосподарства [ADDRESS] , не підтверджуються доказами, відтак, не можуть бути прийняті судом до уваги. Що стосується заяви представника відповідача про застосування до даних позовних вимог наслідків пропуску строку позовної давності, то з цього приводу судом встановлено наступне. Як вбачається зі ст.ст.256, 257, 260 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В даних правовідносинах право позивача [PERSON] порушено внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування незаконного рішення про передачу земельної ділянки у власність іншій особі. Будь-яких доказів, що позивачу було відомо про дане рішення до часу отримання відповіді на адвокатський запит, суду не надано. При цьому суд приймає до уваги, що оскаржуване рішення не направлялось позивачу, не поширювалось публічно, тобто не могло бути відомим [PERSON] до часу його витребування. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності, і підстави для застосування наслідків її пропуску у вигляді відмови у задоволенні позову відсутні. Щодо розподілу судових витрат у даному провадженні, суд прийшов до таких висновків. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно частини третьої зазначеної статті до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч. 1ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 2ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У ч.ч. 3, 4ст. 137 ЦПК України зазначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони. За змістом п.2. ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову, покладаються на відповідача. Згідно ч. 8 вказаної статті - розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При розгляді даного питання, суд враховує правову позицію Верховного Суду, яка міститься у його Постанові від 30 серпня 2018 року по справі №466/2631/16-ц, де зазначено, що: «На підтвердження цих обставин (витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги адвоката) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера)» Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року по справі №372/1010/16-ц. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження понесених витрат представником позивача суду надано: договір про надання правової допомоги №12/24 від 27.02.2024 року укладений між адвокатським бюро «Тетяни Бевз» з одного боку та [PERSON] з іншого; акт про прийняття передачі наданих послуг від 08.07.2024 року в якому зазначена загальна вартість послуг складає 10000 грн. Проаналізувавши матеріали справи, вирішуючи питання про відшкодування витрат на правничу правову допомогу при розгляді справи в суді, суд приймає до уваги обставини справи, умови укладеного договору про надання правової допомоги, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи; час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значення справи для сторони, та вважає, що стягнення витрат за надання професійної допомоги адвоката, які позивач поніс підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved