Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-26 00:00:00

12 вересня 2023 року [PERSON] звернувся до Семенівського районного суду Полтавської області з позовною заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, в якій просив встановити факт проживання [PERSON] , ( [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] ) та [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] ), однією сім?єю чоловіка та жінки без шлюбу у період з 01 вересня 2006 року по травень 2017 року. В обґрунтування вимог позивач вказав, що\~з 01 вересня 2006 року по травень 2017 року [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім?єю, як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу. Як одна сім?я, позивач разом з відповідачкою, проживали в квартирі [ADDRESS] , та належить [PERSON] на праві приватної власності відповідно до договору міни від 6 грудня 1997 року, вели спільний побут та домашнє господарство, мали спільний бюджет, разом утримували квартиру, допомагали та підтримували один одного в життєвих питаннях, спільно виховували доньку відповідачки від першого шлюбу - [PERSON] , [INFO] . В цілому виконували та несли обов?язки подружжя без реєстрації шлюбу. Під час перебування у фактичних шлюбних відносинах, [INFO] у позивача з відповідачкою народилась спільна донька - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , видане Октябрським відділом РАЦС Полтавського МУЮ Полтавської області, актовий запис № 708 від 13.07.2010 р. В період спільного проживання [PERSON] та [PERSON] з 01.06.2006 року по травень 2017 р. придбали майно, що є спільною сумісною власністю подружжя. Зокрема, 15.05.2008 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] придбала у власність 1/2 частину нежитлової будівлі критого ринку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка в цілому складається з критого ринку загальною площею 969,1 кв.м. Підтвердженням даного факту є договір купівлі-продажу 1/2 частини нежитлової будівлі критого ринку серії НМТ № 365855 посвідчений приватним нотаріусом Семенівського районного нотаріального округу Полтавської області Литвин M.I. Договір купівлі-продажу було укладено на ім?я дружини за спільною згодою подружжя. 04.08.2008 р. ними був придбаний автомобіль Wolkswagen Multivan, 2008 року випуску, VIN - код [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Право власності на вказаний автомобіль було оформлено на [PERSON] 17.02.2010 р. був придбаний автомобіль MERCEDES-BENZ, модель S 500L, 2006 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] . Право власності на цей автомобіль було оформлено за [PERSON] . Позивач неодноразово пропонував відповідачці офіційно оформити шлюбні відносини, але кожен раз виникали певні обставини, через які змушені були відкладати вирішення цього питання. Факт того що саме з 01.09.2006 року почали проживати разом, підтверджується тим, що з 05.09.2006 року позивача призначено на посаду головного спеціаліста відділу з питань нафтогазового комплексу та геології управління паливно-енергетичного комплексу Головного управління промисловості та розвитку інфраструктури Полтавської обласної державної адміністрації (запис № трудової книжки, серія [NUMBER] від 15.05.2001 р.) і саме в цей час переїхав з м. Києва проживати в м. Полтаву. В травні 2017 року їхня сім?я розпалась. Вони припинили спільно проживати, вести спільний побут та господарство. Позивач переїхав жити в м. Київ. Відповідач почала вчиняти дії щодо відчуження спільно нажитого майна щоб уникнути його поділу як майна подружжя. Так, 11.04.2018 року відповідач відчужила на користь [PERSON] 1/2 частку громадського будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , розташованого на неприватизованій земельній ділянці, який в цілому складається з: критого ринку літер Б-1, загальною площею 969,1 кв.м. Даний факт підтверджується договором дарування серії ННВ № 867396 посвідченим приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Соляник А.В. Розпорядженням селищного голови від 16 лютого 2016 року за №23 про перейменування вулиць селищної ради вулицю Чапаєва в смт. Семенівка перейменовано на вулицю Воїнів-Інтернаціоналістів. 08.09.2017 р. [PERSON] відчужила автомобіль MERCEDES-BENZ, модель S 500L, 2006 року випуску. Відповідач подала позови до суду про стягнення з позивача аліментів на доньку [PERSON] . Справа №554/4375/18 розглядалась Октябрським районним судом м.Полтави. 23 серпня 2018 року винесено рішення, яким позов [PERSON] був задоволений. За позовною заявою [PERSON] про визначення порядку участі у вихованні та спілкуванні батька з малолітньою дитиною в справі № 527/2339/18 Глобинський районний суд Полтавської області прийняв рішення від 03.07.2019 р., яким визначив способи участі [PERSON] у спілкуванні та вихованні малолітньої доньки [PERSON] (змінено постановою Полтавського апеляційного суду від 12.11.2019 р.) В кожній позовній заяві [PERSON] вказувала, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім?єю як жінки та чоловіка, без реєстрації шлюбу, з 01.09.2006 р. Також ці обставини були встановлені судовими рішеннями, що прийняті за результатами розгляду справ № 554/4375/18 та № 527/2339/18. Обставина щодо факту спільного проживання однією сім?єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу також була встановлена рішенням Октябрського районного суду від 21.06.2017 року у справі № 554/3947/17. Але воно було подальшому скасовано Верховним Судом 23.09.2020 року через невірне застосування судами процесуальних норм. Скасовуючи судові рішення, Верховний Суд зазначив, що враховуючи наявність у справі спору про право, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 червня 2017 року та постанова Полтавського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року підлягають скасуванню на підставі вимог частини четверної статті 315 ЦПК України із залишенням без розгляду заяви [PERSON] , заінтересована особа - [PERSON] , про встановлення факту проживання однією сім?єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Ухвалою Семенівського районного суду Полтавської області від 11 жовтня 2023 року цивільну справу направлено за підсудністю до Октябрського районного суду м. Полтави. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим по справі визначено суддю Бугрія В.М. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 15 листопада 2023 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 10 травня 2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. 27.01.2025 року від представника позивача надійшла до суду заява про розгляд справи без її участі. Відповідач повідомлена про розгляд справи належним чином, шляхом направлення поштової кореспонденції, яка повернулась до суду неврученою, з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відзиву на позовну заяву у строк встановлений в ухвалі суду про відкриття провадження у справі відповідач не надала. Зі згоди представника позивача, який не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на місці постановив ухвалити по справі заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. За приписами частини 2 статті 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Тобто, виходячи з аналізу вказаної норми Сімейного кодексу України, сім`єю є соціальна група, яка складається з людей, які зазвичай перебувають у шлюбі, їхніх дітей (власних або прийомних) та інших осіб, поєднаних родинними зв`язками з подружжям, кровних родичів, і здійснює свою життєдіяльність на основі спільного економічного, побутового, морально-психологічного укладу, взаємної відповідальності, виховання дітей. За положеннями частин 1, 2 статті 21 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Разом з тим, згідно із статтею 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні статті 74 Сімейного кодексу України, слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Згідно статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до частини 1 статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За правилами частини 2 статті 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Судом встановлено, що під час їхнього спільного проживання вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, придбавали нерухомість, автомобілі, мали спільний сімейний бюджет, піклувались один про одного, проводили разом дозвілля, а також мали взаємні права та обов`язки, які притаманні чоловіку і дружині, мали почуття взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, навіть за відсутності реєстрації такого. З 01 вересня 2006 року по травень 2017 року [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім?єю, як жінка та чоловік, без реєстрації шлюбу. Як одна сім?я, позивач разом з відповідачкою, проживали в квартирі [ADDRESS] , та належить [PERSON] на праві приватної власності відповідно до договору міни від 6 грудня 1997 року, вели спільний побут та домашнє господарство, мали спільний бюджет, разом утримували квартиру, допомагали та підтримували один одного в життєвих питаннях, спільно виховували доньку відповідачки від першого шлюбу - [PERSON] , [INFO] . В цілому виконували та несли обов?язки подружжя без реєстрації шлюбу. Під час перебування у фактичних шлюбних відносинах, [INFO] у позивача з відповідачкою народилась спільна донька - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , видане Октябрським відділом РАЦС Полтавського МУЮ Полтавської області, актовий запис № 708 від 13.07.2010 р. В період спільного проживання [PERSON] та [PERSON] з 01.06.2006 року по травень 2017 р. придбали майно, що є спільною сумісною власністю подружжя. Зокрема, 15.05.2008 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу відповідно до якого [PERSON] придбала у власність 1/2 частину нежитлової будівлі критого ринку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка в цілому складається з критого ринку загальною площею 969,1 кв.м. Підтвердженням даного факту є договір купівлі-продажу 1/2 частини нежитлової будівлі критого ринку серії НМТ № 365855 посвідчений приватним нотаріусом Семенівського районного нотаріального округу Полтавської області Литвин M.I. Договір купівлі-продажу було укладено на ім?я дружини за спільною згодою подружжя. 04.08.2008 р. ними був придбаний автомобіль Wolkswagen Multivan, 2008 року випуску, VIN - код [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Право власності на вказаний автомобіль було оформлено на [PERSON] 17.02.2010 р. був придбаний автомобіль MERCEDES-BENZ, модель S 500L, 2006 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] . Право власності на цей автомобіль було оформлено за [PERSON] . Обставина щодо факту спільного проживання однією сім?єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу також була встановлена рішенням Октябрського районного суду від 21.06.2017 року у справі № 554/3947/17. Але воно було подальшому скасовано Верховним Судом 23.09.2020 року через невірне застосування судами процесуальних норм. У постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 587/302/16 (провадження № 61-18522св18) Верховний Суд вказав, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, за змістом наведених судом вище норм законодавства, зокрема сімейного, слідує, що хоча проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу не породжує виникнення в них прав та обов`язків подружжя, однак якщо такі жінка та чоловік не перебувають в будь-якому іншому шлюбі в період такого спільного проживання, то на майно, набуте ними за час спільного проживання однією сім`єю, поширюється режим спільної сумісної власності, який регулюється тими же нормами, що і режим спільної сумісною власності майна подружжя. Відтак, майно, набуте жінкою та чоловіком під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, може бути визначено та поділено між ними за тими ж правилами та на тих же підставах, що й спільне сумісне майно подружжя, зокрема із застосуванням презумпції спільності майна подружжя. Однак, для можливості такого поділу попередньо підлягає встановленню судом внаслідок доведення належним чином позивачем саме факт проживання чоловіка та жінки (сторін по справі) однією сім`єю без реєстрації шлюбу між собою в певний період часу, протягом якого і було придбане спірне майно, поділ якого просить здійснити в судовому порядку позивач. Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю. Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року в справі №127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі №343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі№522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі №354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі №490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі №279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі №748/897/18, від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі №490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року №757/8786/15-ц. Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99). Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення Глави 8 цього Кодексу. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою на майно, яке набуте ними в період спільного проживання. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із співвласників може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того, хто її спростовує (правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 638/20596/16 провадження № 61-2482св19). Відповідно до п. 1 ч. 2, ч. 1ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved