Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-19 00:00:00

В липні 2024 року керівник Дарницької окружної прокуратури міста Києва Логачов В.С. звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] ( далі - відповідач) в якому просив припинити право власності громадянки Російської Федерації [PERSON] на 1/3 частку земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:894:0144, площею 0,0444 га., з цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, яка знаходиться по [ADDRESS] , шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області. В обґрунтування позову вказав, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 24.12.1998 серії IV-КВ № 144131 [PERSON] [INFO] , належала земельна ділянка по [ADDRESS] з кадастровим номером 8000000000:90:894:0144, загальною площею 0,0444 га. В подальшому, у зв`язку зі смертю [INFO] [PERSON] , зазначена земельна ділянка було успадкована в рівних частинах громадянкою Російської Федерації [PERSON] , [INFO] , громадянкою України [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] на підставі свідоцтв про право на спадщину від 11.06.2011 № 2-1285, № 2-1276 та № 2-1281, виданих державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Конончук Т.В. Згідно з Порядком здійснення відмітки про перехід права власності на земельну ділянку, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2009 № 439 (втрата чинності 25.03.2016) на державному акті серії IV-КВ № 144131, що посвідчував право власності [PERSON] на зазначену земельну ділянку, на підставі вказаних свідоцтв про право на спадщину, проставлено відмітку про перехід права власності від [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить запис в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю від 25.07.2011 № 10-7-10641. Таким чином, 1/3 частина земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:894:0144, яка розташована по [ADDRESS] на праві приватної власності належить громадянці Російської Федерації [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). Згідно інформації наданої Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві та Київській області та Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) право приватної власності на земельну ділянку (кадастровий номер 8000000000:90:894:0144) до цього часу зареєстровано за відповідачем, яка є громадянкою Російської Федерації. Разом із цим, прокуратурою виявлено порушення ст. ст.13, 14,41 Конституції України, ст.ст. 80, 81, 145 Земельного кодексу України при використанні відповідачкою зазначеної земельної ділянки, оскільки [PERSON] , будучи іноземною громадянкою, упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення (з 11.06.2011 по даний час) не відчужила її, а тому є підстави для конфіскації вказаної земельної ділянки у власність держави. Ухвалою Дарницького суду м. Києва від 05.08.2024 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання та залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: [PERSON] та [PERSON] . 05.09.2024 до суду надійшли пояснення від третьої особи [PERSON] , в яких остання просила відмовити у позові за наслідками спливу позовної давності. 09.10.2024 ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання виключено [PERSON] з числа третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача у зв`язку зі смертю. 09.10.2024 від керівника Дарницької окружної прокуратури міста Києва до суду надійшли пояснення, які він просив долучити до матеріалів справи та врахувати при ухваленні судового рішення. 23.10.2024 ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні прокурор позов підтримав та просив задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачка [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася, повідомлялася про час та місце судового розгляду у встановленому законом порядку, відзив на позов не подала. Третя особа [PERSON] заперечувала проти задоволення позову. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши докази в сукупності, встановив наступні обставини справи та відповідні правовідносини. Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 24.12.1998 серії IV-КВ № 144131 [PERSON] [INFO] , належала земельна ділянка по [ADDRESS] з кадастровим номером 90894144 загальною площею 0,0444 га. [INFO] помер [PERSON] , у зв`язку із чим відкрилась спадщина, в тому числі, на земельну ділянку по [ADDRESS] з кадастровим номером 90894144 загальною площею 0,0444 га.. Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом №2-1285, виданого 11.06.2011 державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Конончук Т.В., [PERSON] , [INFO] прийняла спадщину за померлим [PERSON] , яка складається з 1/3 частини земельної ділянки по [ADDRESS] з кадастровим номером 90894144 загальною площею 0,0444 га (а.с. 145-147). Крім того, свідоцтва про право на спадщину за законом було видано спадкоємцям [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частині вказаної земельної ділянки (а.с. 57-59). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , [INFO] , є громадянкою Російської Федерації (а.с. 70-76, 113-118). Згідно відповіді Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради «Київської міської державної адміністрації) від 02.07.2024, на державному акті серії IV-КВ № 144131, що посвідчував право власності [PERSON] на земельну ділянку на [ADDRESS] з кадастровим номером 8000000000:90:894:0144, на підставі вказаних свідоцтв про право на спадщину № 2-1281, № 2-1276, № 2-1285, проставлено відмітку про перехід права власності від [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить запис в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю від 25.07.2011 № 10-7-10641. Згідно з Витягом з Державного земельного кадастру встановлено, що земельна ділянка (кадастровий номер 8000000000:90:894:0144) відноситься до земель сільськогосподарського призначення та має цільове призначення: для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби. Відомостей про відчуження відповідачкою спірної земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна не міститься. Статті 13, 14 Конституції України визначають, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Особливості правових підстав набуття та припинення права власності на об`єкти нерухомого майна іноземцями встановлені нормами розділу V Закону України «Про міжнародне приватне право», положеннями Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону України «Про міжнародне приватне право» право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Згідно з ч. 1 ст. 39 вказаного Закону виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Таким чином, враховуючи, що спірна земельна ділянка, яка належать до нерухомого майна, знаходяться на території України, на неї поширюється дія законодавства України. Згідно зі ст. 19 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) землі сільськогосподарського призначення віднесено до категорії особливо цінних. Відповідно до ч. 5 ст. 22 ЗК України визначено, що землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Ч.ч. 3, 4 ст. 81 ЗК України визначено, що іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі прийняття спадщини. Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. В силу вимог ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації таких прав. Відповідно до п. «е» ч. 1 ст. 140 ЗК України однією з підстав примусового припинення права власності на земельну ділянку є не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Згідно п. «в» ч. 1 ст. 143 ЗК України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки. Відповідно до ч.2 ст. 145 ЗК України в редакції, чинній на час набуття права власності відповідачкою на земельну ділянку для ведення садівництва, у випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає примусовому відчуженню за рішенням суду. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини). Отже, у разі безпосередньо (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності. Законом України № 552-IX від 31.03.2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо умов обігу земель сільськогосподарського призначення», що вступив у дію з 31.07.2021 року, статтю 145 ЗК України викладено у наступій редакції. Якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі, якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду ( ч.ч. 1, 2 ст. 145 ЗК України). Водночас згідно з ч.4 ст. 145 ЗК України конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. За таких обставин буде дотримано гарантії прав відповідача на отримання вартості конфіскованої земельної ділянки. Пунктом 10 ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України визначено конфіскацію як одну з підстав припинення права власності. Частиною 5 ст. 41 Конституції України визначено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру. Таким чином, враховуючи зазначені положення законодавства саме Головне управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області є уповноваженим органом щодо здійснення державного нагляду (контролю) в частині дотримання вимог земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності та в даному випадку, з урахуванням ч. ч. 2, 4 ст. 145 Земельного кодексу України, звернення до суду із позовом про конфіскацію земельної ділянки. Так, статтею 131-1 Конституції України на прокуратуру покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Оскільки ГУ Держгеокадастру у місті Києві та Київській області, яке здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю, самостійно не реалізувало процесуальне право на подання позову про конфіскацію земельної ділянки, то наявні підстави для представництва прокурором інтересів держави в суді, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 26 травня 2020 року по справі № 912/2385/18. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права (частина шоста статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Так, за пунктами 76-77 зазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Згідно із пунктом 80 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року по справі № 912/2385/18 невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задовольнити «суспільний», «публічний» інтерес, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Звернення прокурора з вказаним позовом до суду беззаперечно переслідує «суспільний», «публічний» інтерес, оскільки реагування прокурора у даному випадку спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання законності використання іноземним громадянином земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яке відбувається з порушенням вимог чинного законодавства. Окрім того, втручання держави шляхом пред`явлення прокурором цього позову та ухвалення судом відповідного рішення відповідає принципу «пропорційності», який передбачає дотримання справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселицький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Тому, представництво інтересів держави в суді здійснюється прокурором, який виконує субсидіарну роль, щоб ці інтереси не залишились незахищеними. Враховуючи, що [PERSON] будучи іноземною громадянкою, упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення (з 11.06.2011 року по даний час) не відчужила її, суд вважає, що наявні достатні підстави для конфіскації спірної земельної ділянки у власність держави. Обраний прокурором спосіб захисту порушеного права є ефективним та належним способом захисту порушених прав держави в особі Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області, як уповноваженого органу на здійснення функцій держави щодо конфіскації у власність держави земельних ділянок сільськогосподарського призначення. Згідно положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-92 цс 13) зазначено, що основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», від 11 березня 2003 року «Новоселецький проти України», від 1 червня 2006 року «Федоренко проти України»), необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. З огляду на характер спірних правовідносин не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності [PERSON] на мирне володіння майном, так і порушення принципу пропорційності, котрі сформовані у сталій практиці ЄСПЛ. Даючи оцінку заяві третьої особи про застосування строку позовної давності, суд враховує наступне. Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується. Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони. Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 6-738цс15. Верховний Суд України виклав подібну правову позицію й у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-3063цс16, у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі 509/3589/16-ц, вказавши, що суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції. Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Оскільки відповідач [PERSON] , з відповідною заявою до суду не зверталася, суд не може врахувати заяву третьої особи та застосувати строк позовної давності у вказаній справі. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, доведеним, тому підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідачки на користь Дарницької окружної прокуратури міста Києва необхідно стягнути судовий збір в розмірі 3028 гривень 00 копійок. На підставі наведеного та

Outcome: approved