Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-16 00:00:00

У лютому 2024 року представник позивача [PERSON] - адвокат Мєстєчкін Ігор Володимирович звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до Ірпінської міської ради про визнання права власності на спадкове майно. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилався на те, що після смерті [INFO] матері позивача, [PERSON] , відкрилася спадщина, що включала житловий будинок [ADDRESS] , а також дві земельні ділянки: площею 0,2106 гектара для обслуговування будинку та площею 0,1161 гектара для ведення селянського господарства. Оскільки мати позивача не склала заповіту, спадкування відбулося за законом. Спадкоємцями першої черги стали сама позивач та її батько, [PERSON] , які прийняли спадщину в рівних частках. Позивач зазначила, що на момент смерті матері вона постійно проживала разом із нею та була зареєстрована за місцем проживання спадкодавця. У 2014 році вона оформила право на свою частку спадщини, отримавши свідоцтва про право на спадщину за законом на половину житлового будинку та земельних ділянок. Батько позивача - [PERSON] хоч і прийняв спадщину після смерті дружини, однак свідоцтва про право на спадщину за законом на половину житлового будинку та земельних ділянок, не отримував. Після смерті [INFO] батька позивача [PERSON] , відкрилася спадщина на його частину того ж майна, тобто на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , а також 1/2 частину двох земельних ділянок: площею 0,2106 гектара для обслуговування будинку та площею 0,1161 гектара для ведення селянського господарства. [PERSON] стверджувала, що вона фактично прийняла спадщину після смерті батька, оскільки на момент смерті батька проживала разом із ним у спільному будинку, вела з ним господарство. У січні 2024 року державний нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька, обґрунтовуючи це тим, що вона не була офіційно зареєстрована за місцем проживання батька на момент його смерті та пропустила строк для прийняття спадщини. На підставі викладеного, представник позивача просив суд: -встановити юридичний факт, що [PERSON] , на час відкриття спадщини, постійно проживала в [ADDRESS] , разом із своїм батьком [PERSON] , який помер [INFO] ; -визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , 1939 року народження, який помер [INFO] , право власності на 1/2 частину житлового будинку під [ADDRESS] загальною площею - 79,7 кв.м., житловою площею - 55,0 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами: житлова прибудова під літ. «А-1», сарай під літ. «В», вбиральня під літ. «Г», погріб під літ. «Е» огорожа № 1-5, розташованого по [ADDRESS] ; -визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , 1939 року народження, який помер [INFO] , право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,2106 гектара у межах згідно з планом, що розташована по [ADDRESS] , кадастровий номер: 3222485201:01:004:0018, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); -визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , 1939 року народження, який помер [INFO] , право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,1161 гектара у межах згідно з планом, що розташована по [ADDRESS] , кадастровий номер: 3222485201:01:005:0027, для ведення особистого селянського господарства. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 лютого 2024 року провадження у цивільній справі було відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 червня 2024 року клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Мєстєчкіна Ігоря Володимировича про витребування доказів - задоволено. Постановлено витребувати у Ірпінської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи №329/2023, про прийняття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] , 1939 року народження, який був зареєстрований в [ADDRESS] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 вересня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 25 жовтня 2024 року на виконання ухвали суду від 04 червня 2024 року від Ірпінської державної нотаріальної контори на адресу суду надійшла належним чином завірена копія спадкової справи №329/2023, про прийняття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] , 1939 року народження. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином, представник позивача подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без їх участі. Позов підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи сповіщена належним чином. Подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу без участі відповідача за доказами, наявними у матеріалах справи. У зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 14 серпня 1959 року М. Рубежівською с/р К. Святошинського р-ну Київської області, [PERSON] , 1939 року народження, та [PERSON] , 1940 року народження, одружились 14 серпня 1959 року, про що в книзі записів актів громадянського стану про одруження 14 серпня 1959 року зроблено відповідний запис за №\~15. Після реєстрації одруження дружині присвоєно прізвище « [PERSON] ». Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 28 грудня 2023 року Ірпінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), [PERSON] народилася [INFO] , про що 28 травня 1960 року Виконавчим комітетом М.\~Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області складено відповідний актовий запис №\~27. Батьками особи вказано: батько [PERSON] , мати [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого повторно 19 лютого 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 07 листопада 1985 року, про що Виконавчим комітетом Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 07 листопада 1985 року складено відповідний актовий запис №\~36. Після реєстрації шлюбу дружина отримала прізвище « [PERSON] ». Відповідно до Державного акта про право власності на земельну ділянку серії ЯГ №\~164785, виданого 11 жовтня 2006 року, [PERSON] на підставі рішення 14 сесії 4 скликання Михайлівсько-Рубежівської сільської ради від 05 липня 2005 року, остання є власником земельної ділянки площею 0,2106 га. Земельна ділянка розташована: [ADDRESS] ; цільове призначення: будівництво та обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Акт зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №\~010632900593. Відповідно до Державного акта про право власності на земельну ділянку серії ЯГ №\~164786, виданого 25 січня 2007 року, [PERSON] на підставі рішення 14 сесії 4 скликання Михайлівсько-Рубежівської сільської ради від 05 липня 2005 року, остання є власником земельної ділянки площею 0,1161 га. Земельна ділянка розташована: [ADDRESS] ; цільове призначення: ведення особистого селянського господарства. Акт зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №\~010732900053. Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 05 червня 2007 року Виконавчим комітетом Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського р-ну Київської області, [PERSON] померла [INFO] у віці 66 років, про що в книзі реєстрації смертей 05 червня 2007 року зроблено відповідний актовий запис №\~29. Як вбачається з матеріалів справи, спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] стали: дочка спадкодавця - позивачка [PERSON] та чоловік спадкодавця батько позивача [PERSON] , в рівних частках. На підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України позивач [PERSON] та її батько [PERSON] прийняли спадщину після смерті [PERSON] . Так, 26 грудня 2014 року позивачу [PERSON] державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Грисюк О.В. видано: свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , за реєстровим №1853, згідно з яким [PERSON] стала власницею 1/2 частини житлового будинку під [ADDRESS] ; свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , за реєстровим №1855, згідно з яким [PERSON] стала власницею 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 0,1161 гектара у межах згідно з планом, що розташована по [ADDRESS] , кадастровий номер: 3222485201:01:005:0027, для ведення особистого селянського господарства; свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , за реєстровим №1857, згідно з яким [PERSON] стала власницею 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 0,2106 гектара у межах згідно з планом, що розташована по [ADDRESS] , кадастровий номер: 3222485201:01:004:0018, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Право власності [PERSON] на спадкове майно підтверджується, зокрема, Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а саме: довідкою №\~365579058 від 13 лютого 2024 року (право спільної часткової власності, 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] ), довідкою №\~365573146 від 13 лютого 2024 року (право спільної часткової власності, 1/2 частки земельної ділянки загальною площею 0,1161 гектара, що розташована по [ADDRESS] , кадастровий номер: 3222485201:01:005:0027, для ведення особистого селянського господарства) та довідкою №\~365572017 від 13 лютого 2024 року (право спільної часткової власності, 1/2 частки земельної ділянки загальною площею 0,2106 гектара у межах згідно з планом, що розташована по [ADDRESS] , кадастровий номер: 3222485201:01:004:0018, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)). Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 02 квітня 2010 року Виконкомом Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, [PERSON] помер [INFO] у віці 70 років, про що в книзі реєстрації смертей 02 квітня 2010 року зроблено відповідний актовий запис №\~13. За життя [PERSON] прийняв спадщину після смерті своєї дружини, [PERSON] , однак із заявою до нотаріуса про видачу йому свідоцтв про право на спадщину на спадкове майно не звертався та відповідних свідоцтв не отримував, що підтверджується копіями матеріалів спадкової справи [PERSON] . Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 293 ЦПК України передбачено, що суд в порядку непозовного цивільного судочинства може розглядати справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Частиною 2 ст. 315 ЦПК України, визначено, що в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №\~7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. На підставі ч. 3, 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 211 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністра Юстиції України №20/5 від 03 березня 2004 року, доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. За правилами ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Порядок та умови прийняття спадщини визначено нормами ст. 1268 ЦК України. Позивач, як спадкоємець першої черги за законом, прийняла спадщину після смерті батька на підставі ч.3 ст. 1268 ЦК України, оскільки, без реєстрації, постійно проживала разом із спадкодавцем, на час відкриття спадщини, в [ADDRESS] та вела з ним спільне господарство, що підтверджується відповідною довідкою від 28 червня 2023 року №166, виданою Виконавчим комітетом Ірпінської міської ради. 16 січня 2024 року позивачу [PERSON] державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори Вірою РЕДЬКОЮ було відмовлено у оформленні спадкових прав після смерті її батька [PERSON] , обґрунтовуючи це тим, що [PERSON] не була офіційно зареєстрована за місцем проживання батька на момент його смерті та пропустила строк для прийняття спадщини. У постанові від 10 січня 2019 року у справі №\~484/747/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду дійшов категоричного висновку про те, що відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця (позивач) за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені ч. 3 ст. 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. За ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до гл.7 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається громадянинові за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Таким чином, вимоги спадкоємця про визнання права власності на спадкове майно можуть бути предметом розгляду судом після завершення процедури нотаріального розгляду письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, яка завершується винесенням нотаріусом відповідної постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язки спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виходячи зі змісту ст. 392 ЦК України право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Захист прав громадян та юридичних осіб на нерухоме майно, здійснюється відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, шляхом визнання прав. Відповідно до п. 37 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень ч. 1 ст.15 та ст.392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296,1297 ЦК) та/або не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). Умов для отримання Свідоцтва про право на спадщину у нотаріальній конторі у позивача немає, тому, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» вимога про визнання права на спадщину підлягає судовому розгляду та підлягає задоволенню. Оцінюючи встановлені судом обставини, суд знаходить повністю обґрунтованими вимоги позивача щодо встановлення факту постійного проживання позивача з батьком на момент відкриття спадщини, а також визнання за нею права власності в порядку спадкування на спадкове майно, оскільки остання є спадкоємцем за законом першої черги, що належним чином прийняла спадщину, та має право на відповідне майно, що увійшло до спадкової маси, а отже вимоги підлягають до задоволення. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність і взаємний зв`язок у сукупності, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення поданого позову.

Outcome: approved