Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-20 00:00:00

У червні 2024 року [PERSON] звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом, в якому просить позбавити батьківських прав [PERSON] щоод доньки [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем батьківських обов`язків, ненадання ним матеріального забезпечення, відсутністю бажання відповідача виховувати дитину. Позивач вказує, що відповідач не цікавиться життям дитини, її навчанням, ніяким чином не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не проявляє заінтересованості у її житті, не виконує свої батьківські обов`язки та має значну заборгованість зі сплати аліментів. натомість позивачка повністю опікується інтересами і потребами доньки, піклується про неї, займається її вихованням, слідує за її розвитком і здоров`ям, самотужки вирішує всі питання, пов`язанні з життям дитини. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 червня 2024 року справу передано на розгляд судді Якусику О.В. 28 червня 2024 року на запит суду у порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України надійшла інформація щодо зареєстрованого місця проживання відповідача. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 03 липня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 753/12086/24 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 11 вересня 2024 року, залучено до участі у справі, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної державної адміністрації у м. Києві. 11 вересня 2024 року підготовче засідання відкладено на 05 листопада 2024 року. У підготовчому засіданні 05 листопада 2024 року відповідач просив задовольнити позовні вимоги, зазначив, що для дитини буде краще якщо його позбавлять батьківських прав відносно неї. 05 листопада 2024 року підготовче засідання відкладено на 19 листопада 2024 року. 14 листопада 2024 року Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної державної адміністрації у м. Києві надіслала висновок щодо розв`язання спору та просила проводити судове засідання без участі представника Служби. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 19 листопада 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 21 січня 2025 року. 21 січня 2025 року від військової частини [NUMBER] надійшов лист, відповідно до лейтенант [PERSON] звільнений від кримінальної відповідальності та не утримується у статусі ув`язненого під вартою на гауптвахті. У судовому засіданні позивач надала пояснення по суті спору, просила задовольнити позовні вимоги. Відповідач про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 06 листопада 2017 року у справі № 753/13573/17 шлюб між сторонами було розірвано. 19 грудня 2019 року Дарницьким районним судом міста Києва у справі №753/22610/19 видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімум для дитини відповідного віку. Згідно з розрахунком заборгованості, виконаним старшим державним виконавцем Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Єрмаковою О.А., заборгованість відповідача по сплаті аліментів станом на 27 лютого 2023 року складала 302 661,25 грн. З вказаного розрахунку вбачається, що відповідач з березня 2019 року не вніс жодного платежу на сплату аліментів на утримання дитини. Як слідує з характеристики з місця навчання [PERSON] , організацією навчально-виховної діяльності доньки займається мама - [PERSON] , яка регулярно спілкується з класним керівником та вчителями-предметниками, цікавиться успіхами доньки в навчанні, відвідує батьківські збори, бере учать у організації життєдіяльності класу. Батько не цікавився навчанням доньки та її поведінкою, не віддував гімназію та не брав участі в батьківських зборах. У судовому засіданні 05 листопада 2024 року [PERSON] визнав позовні вимоги та не заперечував проти позбавлення його батьківських прав щодо доньки [PERSON] . Згідно з висновком від 11 листопада 2024 року № 101-10681 Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно з частиною другою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші) є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Як слідує з висновку органу опіки і піклування, [PERSON] разом з матір`ю проживає за адресою: [ADDRESS] , де для нього створені належні умови для проживання, відпочинку, навчання та розвитку. Відповідно до характеристики ліцею № 290 м. Києва неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , навчається у цьому навчальному закладі з першого класу. Організацією навчально-виховної діяльності дитини займається матір [PERSON] , яка регулярно спілкується з класним керівником та вчителями-предметниками, цікавиться успіхами дитини у навчанні, відвідує батьківські збори, бере участь у організації життєдіяльності класу. Батько, [PERSON] , не цікавився навчанням дитини та її поведінкою, не відвідував гімназію та не брав участі в батьківських зборах. Окрім того, у висновку зазначено, що відповідно до ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 19 серпня 2024 року № 761/19663/23 [PERSON] продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з утриманням на гаупвахті відділу організації охорони військової частини [NUMBER] до 17 серпня 2024 року включно. Відповідно до письмових пояснень останнього, він вважає за доцільне позбавити його батьківських прав щодо неповнолітнього дитини [PERSON] , [INFO] . Під час розгляду питання комісією з питань захисту прави дитини Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації [PERSON] повідомила, що востаннє бачила батька ще до повномасштабного вторгнення військ російської федерації на територію України, та про те, що хотіла б, щоб батька позбавили батьківських прав, оскільки не хоче, щоб судимість батька негативно вплинула на її майбутню кар`єру. Опитана у судовому засіданні дитина підтвердила свою думку щодо позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Ті ж самі принципи закріплені Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, пунктами 6, 7 якої проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. Оцінивши надані сторонами докази, позицію відповідача щодо заявлених вимог, який не заперечував проти позову та не висловлював бажання брати участь у вихованні і утриманні дитини, іншим чином виконувати свої батьківські обов`язки і реалізовувати батьківські права, висновок органу опіки і піклування, суд дійшов висновку, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню та матеріальному утриманню дитини, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не виявляє інтересу до дитини та не бажає його виявляти, а тому вимоги позивача про позбавлення відповідача батьківських прав є доведеними та такими, що ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню. При цьому суд вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача спрямовано насамперед на захист інтересів дітей та є засобом стимулювання відповідача до належного виконання ним своїх обов`язків, який, в разі зміни свого ставлення до дітей та своїх батьківських обов`язків, матиме змогу звернутися до суду з відповідним позовом та поновити свої батьківські права. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви у сумі 1 211,20 грн.

Outcome: approved