Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-27 00:00:00

09 жовтня 2024 року ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» звернулося до суду із позовом до [PERSON] із вимогою про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію (а. с. 1-6). В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» відповідно до вимог Закону України\~«Про ринок\~електричної енергії» та Правив роздрібного ринку електричної енергії постачає електричну енергію споживачам та виконує функції постачальника універсальних послуг на території Дніпропетровської області. Споживач електроенергії [PERSON] в точці продажу електроенергії за адресою: [ADDRESS] , є споживачем універсальної послуги та приєднався до діючого договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, шляхом вчинення споживачем дій, що засвідчують його бажання укласти договір, а саме фактом споживання електричної енергії, оскільки продовжує споживати електричну енергію (письмові звернення щодо відключення об`єкту і наміру розірвати публічний договір відсутні), яка постачається на об`єкт, згідно умов нового договору та оплатою частини боргу. За адресою споживання електричної енергії: [ADDRESS] присвоєно ЕІС-код точки комерційного обліку 62Z2815198668863 та відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . Позивач належним чином виконував свої зобов`язання за договором, зокрема з жовтня 2019 року по лютий 2024 року включно, постачав електричну енергію. Позивачем було отримано обсяги розподіленої електричної енергії від АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» по коду точки комерційного обліку 62Z2815198668863 споживача за адресою: [ADDRESS] . За даними ОСР було спожито по приладу обліку за період з 01 жовтня 2019 року 29 лютого 2024 року 16826 кВт*т. Таким чином, з 01 жовтня 2019 року [PERSON] у належній формі приєдналася до умов публічного договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг на умовах комерційної пропозиції «Побутова» (для побутових споживачів Дніпропетровської області), оскільки продовжувала споживати електричну енергію та періодично сплачувала спожиту електричну енергію за період жовтень 2019 року - лютий 2024 року, письмові звернення щодо відключення об`єкту і наміру розірвати публічний договір відсутні. За даний період було спожито по приладу обліку 16826 кВт*т на загальну суму 28957,20 гривень, сплачено за період розрахунку - 2126,96 гривень. Отже, сума боргу складає 26830,24 гривень, станом на 29 лютого 2024 року, яку позивач просить суд стягнути з відповідача разом із 3% річних в розмірі 11,53 гривень, інфляційними втратами в розмірі 1,98 гривня та судовим збором у сумі 3028 гривень. Ухвалою суду від 15 жовтня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін (а. с. 37), копія якої надіслана учасникам справи 15 жовтня 2024 року за вихідним № 25150/24-вих/2/204/3856/24 (а. с. 38). Представниця позивача у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності (а. с. 45 та на звороті), в якій вона позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала суд їх задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про дату, місце та час розгляду справи (а. с. 53), у судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення без фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено, що ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» - суб`єкт господарювання, створений у результаті здійснення заходів з відокремлення згідно з пунктом 13 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про ринок електричної енергії». Пунктом 13 Розділу XVII «Прикінцеві та Перехідні положення» встановлено, що суб`єкт господарювання, створений у результаті здійснення заходів з відокремлення з метою забезпечення постачання електричної енергії споживачам, у строк не пізніше ніж 12 місяців з дня набрання чинності цим Законом зобов`язаний в установленому порядку отримати ліцензію на провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії; упродовж шести років з 1 січня 2019 року такий електропостачальник, який отримав ліцензію на провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії виконує функції постачальника універсальних послуг на закріпленій території, яка визначається як область, міста Київ та Севастополь, Автономна Республіка Крим, на якій до відокремлення провадив свою діяльність з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами та постачання електричної енергії за регульованим тарифом вертикально інтегрований суб`єкт господарювання. Постановою НКРЕКП від 14 червня 2018 року № 429 ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» видано ліцензію з постачання електричної енергії споживачам. ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» відповідно до вимог Закону України\~«Про ринок\~електричної енергії» та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №312 від 14.03.2018 року - постачає електричну енергію споживачам та виконує функції постачальника універсальних послуг на території Дніпропетровської області. Відповідно до вимог п. 1.2.8. ПРРЕЕ, Постачальник універсальних послуг здійснює постачання електричної енергії на підставі договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, який розробляється постачальником універсальних послуг на основі Типового договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг (додаток 6 до цих Правил) та укладається в установленому цими Правилами порядку. Так, позивачем в газеті «Вісті Придніпров`я» від 06 листопада 2018 року № 84 (1984) було опубліковано договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, а також розміщено вказаний договір на офіційному веб-сайті https://yasno.com.ua (а. с. 23-25 та на звороті). Пунктом 13 Прикінцевих та\~перехідних положень\~Закону України\~«Про ринок\~електричної енергії» передбачено, що фактом приєднання споживача до умов договору постачання універсальних послуг (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, що засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної заяви про приєднання, оплата рахунка постачальника універсальної послуги та/або факт споживання електричної енергії. Крім того, п. 1.2.15 ПРРЕЕ встановлено те, що для договорів, які укладаються шляхом приєднання до умов договору, укладення договору можливе шляхом підписання заяв-приєднань, оплати виставленого рахунку, споживання будь-якого обсягу електричної енергії (за умови відсутності направлених заперечень щодо договірних умов в цілому чи частково) через особистий кабінет в електронній формі (в установленому законодавством порядку). На роздрібному ринку не допускається споживання (використання) електричної енергії споживачем без укладення відповідно до цих Правил договору з електропостачальником та інших договорів, передбачених цими Правилами. З Інформації з державного реєстру прав на нерухоме майно № req2#000979759464 від 30 серпня 2024 року (а. с. 26 та на звороті) вбачається, що відповідачка на підставі свідоцтва про право на спадщину ВСІ № 057034 реєстровий № 5-1430 від 01 липня 2005 року, з 01 серпня 2005 року є власником домоволодіння [ADDRESS] . Договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг укладається з урахуванням статей 633, 634, 641 та 642\~ЦК України шляхом приєднання споживача до умов цього договору, що розміщений на офіційному сайті постачальника універсальних послуг і не потребує двостороннього підписання паперової форми договору. Фактом приєднання споживача до умов договору постачання універсальних послуг (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, що засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної заяви про приєднання, оплата рахунка постачальника універсальних послуг та/або факт споживання електричної енергії, про що прямо передбачено абз. 5 п. 13 розділу XVII Закону України «Про ринок електричної енергії». Споживач електроенергії [PERSON] в точці продажу електроенергії за адресою: [ADDRESS] , є споживачем універсальної послуги та приєдналася до діючого договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, оскільки продовжує споживати електричну енергію (письмові звернення щодо відключення об`єкту і наміру розірвати публічний договір відсутні), яка постачається на об`єкт, згідно умов нового договору та оплатою частини боргу за спожиту електричну енергію. За адресою споживання електричної енергії: [ADDRESS] , присвоєно ЕІС-код точки комерційного обліку 62Z2815198668863 та відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . З розрахунку боргу по особовому рахунку № [NUMBER] , ЕІС - коду точки комерційного обліку: 62Z2815198668863 за вищевказаною адресою: [ADDRESS] , встановлено, що по об`єкту за вищевказаною адресою за період 01 жовтня 2019 року 29 лютого 2024 року включно спожито 16826 кВт*т (а. с. 9). Відповідно до вимог ст.\~633\~ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору. Приписами ч. 3 ст.\~205\~ЦК України визначено, що у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Відповідно, з 01 жовтня 2019 року відповідач приєднався до умов публічного договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг на умовах комерційної пропозиції «Побутова» (для побутових споживачів Дніпропетровської області) (а. с. 09 та на звороті). Відповідно до умов п. 2.1 Договору, Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість спожитої (купленої) електричної енергії. Так, п. 5.1. Договору визначено, що Споживач розраховується з Постачальником за спожиту електричну енергію за цінами (тарифами), що визначаються відповідно до методики (порядку), затвердженої Регулятором, згідно з обраною Споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 3 до цього Договору. В розділі «Ціна» Комерційної пропозиції «Побутова» до Договору, зазначено, що постачання електричної енергії здійснюється за регульованими цінами (тарифами) на електроенергію, які розраховуються у відповідності до постанов, затверджених НКРЕКП. Згідно з вимогами п. 5.10 Договору, оплата рахунка Постачальника за цим Договором має бути здійснена Споживачем у строки, ви значені в рахунку, але не менше 5 робочих днів від дати отримання Споживачем цього рахунка, або протягом 5 робочих днів від строку оплати, зазначеного в комерційній пропозиції, прийнятої Споживачем (комерційна пропозиція є додатком 3 до Договору). В розділі «Термін оплати» Комерційної пропозиції до Договору, індивідуальний побутовий споживач здійснює повну оплату вартості обсягу спожитої електричної енергії один раз на місяць за фактичними показами засобів комерційного обліку електричної енергії на початку періоду, наступного за розрахунковим. Розрахунковий період для визначення обсягу спожитої електричної енергії становить один місяць, а саме: з 01 числа розрахункового місяця по останній день розрахункового місяця. Оплата рахунка Постачальника за Договором має бути здійснена Споживачем у строки, визначені в рахунку, але не більше ніж 10 робочих днів від дати його отримання Споживачем, однак не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим. Пунктом 5.8 Договору визначено те, що розрахунковим періодом за цим Договором є календарний місяць. Приписами п. 1 ч. 2 ст.\~11\~ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Приписами ст.\~509\~ЦК України\~визначено, що\~зобов`язанням\~є правовідношення,\~в якому\~одна сторона\~(боржник)\~зобов`язана\~вчинити на\~користь другої\~сторони (кредитора)\~певну дію\~(передати\~майно,\~виконати роботу,\~надати послугу,\~сплатити гроші\~тощо)\~або утриматися\~від вчинення\~певної дії\~(негативне\~зобов`язання),\~а кредитор\~має право\~вимагати від\~боржника виконання\~його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Нормою ст. 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610\~ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Приписами ч. 1 ст.\~612\~ЦК України визначено, що\~боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Нормами ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Приписами ст. 549 ЦК України визначено поняття неустойки. Так, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є\~неустойка,\~що обчислюється\~у відсотках\~від суми\~невиконаного або\~неналежно виконаного\~зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нормами ст.\~319\~ЦК України\~визначено,\~що власник\~володіє,\~користується,\~розпоряджається своїм\~майном на\~власний розсуд та\~має право\~вчиняти щодо\~свого майна\~будь-які\~дії,\~які не\~суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Крім того, приписами ч. 4 ст. 319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує. Відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. У статті 67\~Житлового кодексу\~Української РСР закріплено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно з вимогами п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Разом з цим, Верховний Суд України у своїй постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зазначив про те, що не дивлячись на те, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Разом з цим, такому праву споживача прямо відповідає його обов`язок щодо оплати житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16. Вимогами ч.\~1\~ст.\~13 ЦПК\~України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, статтею 322 ЦК України визначено, що на власника покладається тягар утримання майна. Проте, боржник не виконував свої обов`язки споживача в частині своєчасної та повної оплати за спожиту ним електричну енергію за адресою: [ADDRESS] . Так, як вбачається з розрахунку, за період 01 жовтня 2019 року 29 лютого 2024 року, по приладу обліку спожито 16826 кВт*г на загальну суму 28957 гривень 20 копійок (а. с. 9 та на звороті), з яких відповідачкою сплачено 2126 гривень 96 копійок, а отже сума заборгованості за спожиту електричну енергію за вказаний період становить 26830 гривень 24 копійки. Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а відповідачкою не спростовано того, що сторони знаходилися у фактичних договірних відносинах, згідно яких позивач надавав відповідачці електричну енергію, а відповідачка була зобов`язана сплачувати за ці послуги грошові кошти відповідно до норм та тарифів, що діяли у відповідний період. Згідно з наданими позивачем розрахунками заборгованості, за період з 01 жовтня 2019 року 29 лютого 2024 року, за відповідачкою рахується заборгованість у сумі 26843 гривні 75 копійок, яка складається із заборгованості за спожиту електричну енергію у сумі 26830 гривень 24 копійки, 3 % річних 11 гривень 53 копійки та інфляційних втрат в розмірі 01 гривня 98 копійок. Таким чином, судом встановлено, що відповідачкою було порушено право позивача на отримання плати за спожиту електричну енергію. Отже, враховуючи межі заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по оплаті послуг зі спожитої електричної енергії у сумі 26843 гривні 75 копійок, яка складається із заборгованості за спожиту електричну енергію у сумі 26830 гривень 24 копійки, 3 % річних 11 гривень 53 копійки та інфляційних втрат в розмірі 01 гривня 98 копійок. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідачку, а тому з останньої на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 3028 гривень. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved