Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-16 00:00:00

30 жовтня 2024 року уповноважений представник позивача [PERSON] адвокат Костенко О.М., звернувся до Згурівського районного суду Київської області із вказаною вище позовною заявою, в якій просить визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на частку житлового будинку за номером [ADDRESS] . Просить не стягувати з відповідачів понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що [INFO] помер дід позивача [PERSON] , який мав двох дітей: доньку матір позивача [PERSON] та сина [PERSON] , який є рідним дядьком позивача та після його народження був взятий його хрещеним батьком. За життя дід позивача склав заповіт, яким на випадок своєї смерті зробив розпорядження: належний йому жилий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований у [ADDRESS] , заповідав своєму сину [PERSON] . В Згурівській районній державній нотаріальній конторі після смерті [PERSON] була заведена спадкова справа № 229/2008 і 26 вересня 2008 року нотаріусом було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частку житлового будинку під літерою «А-1», рік побудови 1968, з часткою надвірних будівель: а прибудова, 1 ганок, 2 ганок, Б сарай, б сарай, В убиральня, Г погріб, д сарай, Д сарай, Є погріб, ж вбиральня, 3 огорожа, 4 ворота з хвірткою, 5 огорожа, 6 огорожа, 7 огорожа, 8 водопровід, І тротуари, 3 погрібник, під «з» - погріб, ІІ вимощення, за номером [ADDRESS] . На підставі ст. 1299 ЦК України свідоцтво було зареєстроване у Яготинському бюро технічної інвентаризації та відповідно була проведена державна реєстрація права власності, номер запису 1409 в книзі № 6 за [PERSON] частини житлового будинку. Житловий будинок має два окремих ізольованих входи, окремі допоміжні споруди, паркан, вузли обліку, фактично будинок поділений між двома власниками: [PERSON] та іншим співвласником [PERSON] . Земельна ділянка під вказаним житловим будинком не приватизована та кадастровий номер не визначений. Після оформлення спадкових прав [PERSON] востаннє приїздив в Україну навесні 2013 року. З його дозволу позивач перевіз всі свої речі у вказаний житловий будинок та почав проживати в ньому, де мешкає і на даний час. [PERSON] передав позивачу всі оригінали документів на житловий будинок, ключі від будинку, документи на оплату комунальних платежів, договори та інше, та повідомив, що оскільки проживає в Росії і не має можливості їздити в Україну, то має намір подарувати будинок позивачу, як єдиному племіннику. З того часу, позивач проживає в житловому будинку та ставиться до нього як до своєї власності. При цьому, у зв`язку з військовою (збройною) агресією Російської Федерації по відношенню до України та розірвання будь-яких дипломатичних, поштових зв`язків, забороною перетину кордону [PERSON] не має можливості приїхати в Україну чи передати відповідний документ, який би уповноважив іншу особу на здійснення дарування вказаного будинку. Фактично з 28.03.2014 позивач проживає у вказаному житловому будинку (в його частині), тобто понад 10 років позивач відкрито володіє цим будинком. Всі свої фінансові заощадження та зусилля позивач вкладає у поліпшення житлового будинку (утеплення фасаду, заміна вікон, заміна дверей, повний ремонт в кухні та житлових кімнатах) та використовує його в цілях проживання, ставиться до нього як до основного місця проживання, особисто здійснює оплату платежів за користування електроенергією, газопостачанням, вивезення твердих побутових відходів. Позивач відкрито та добросовісно володіє частиною вказаного житлового будинку, зокрема дана обставина була очевидна для іншого співвласника [PERSON] , всіх інших сусідів та мешканців селища Згурівка та третіх осіб, та відповідача, які мали можливість це бачити, та позивач не перешкоджав стороннім особам отримати будь-яку інформацію про його володіння ним, крім того, позивач володіє житловим будинком як своєю особистою власністю, оскільки за власний рахунок проводить ремонти та несе інші витрати по його утриманню. Ніхто протягом всього безперервного строку володіння позивачем житловим будинком (з 2014 року по теперішній час) не пред`являв до позивача позову про його повернення, позивач був впевнений у тому, що на житловий будинок не претендують сторонні особи, та обставини, у зв`язку з якими виникло право позивача на володіння, не дає позивачу сумніву щодо правомірності набуття житлового будинку, тому позивач не вважає своїм обов`язком повертати його будь-кому. Відповідно у позивача є всі підстави вважати, що оскільки ніхто понад 10 років не виявив наміру визнати житловий будинок своєю власністю, відповідач [PERSON] фактично погодився з його втратою, то вказаний житловий будинок повинен бути визнаний за позивачем фактичним добросовісним володільцем. Суддя Згурівського районного суду Київської області Кучерява Л.М. своєю ухвалою від 04.11.2024 прийняла позовну заяву до розгляду та відкрила провадження за правилами загального позовного провадження, призначила у справі підготовче засідання, визначила сторонам строки для подання заяв по суті справи, задовольнила клопотання представника позивача про витребування доказів, постановила виклик відповідача [PERSON] здійснити шляхом публікації оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. В підготовче судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання були повідомлені у встановленому законом порядку. Представник позивача адвокат Костенко О.М., направив заяву про розгляд справи у відсутність сторони позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, у разі визнання позову просить прийняти його визнання та постановити відповідне рішення. Відповідач [PERSON] 13 січня 2025 року на електронну адресу суду направив заяву, у якій просить розгляд справи проводити у його відсутність. Зазначив, що у вересні 2008 року він оформив спадщину після смерті свого батька [PERSON] на житловий будинок по [ADDRESS] . З того часу у вказаному житловому будинку проживає його племінник [PERSON] . Він віддав позивачу всі ключі та документи на будинок. Йому відомо, що його племінник просить суд визнати за ним право власності на вказаний житловий будинок, оскільки проживає в ньому вже більше 10 років. Він не заперечує проти визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок по [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] 14 січня 2025 року на електронну адресу суду направив заяву, у якій просить розгляд справи проводити у його відсутність, оскільки знаходиться за межами України у довготривалому відрядженні, позов визнає. Додатково повідомляє, що житловий будинок по [ADDRESS] має два окремих входи, прибудинкові побудови, окремі лічильники, окреме опалення та газопостачання. Тобто, під одним дахом є два окремих ізольованих приміщення, одне з яких на праві власності належить йому, інше [PERSON] , який проживає там з початку 2010 років після смерті його діда [PERSON] (попереднього власника). Підтверджує, що на протязі вказаних років [PERSON] ставиться до будинку як до власного майна, проводить капітальні ремонти, сплачує комунальні платежі, самостійно провів воду в будинок, постійно проживає в ньому. Суд визнав можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, оскільки у справі є достатньо матеріалів про права та правовідносини сторін, та їхня неявка не перешкоджає розгляду справи. На підставі ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. На підставі ч. 3 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України суд вважає за можливе за результатами підготовчого провадження ухвалити рішення про задоволення позову, враховуючи\~визнання позову відповідачами. Обставини, викладені в позові підтверджуються дослідженими судом письмовими доказами. Судом встановлено, що власником частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою [ADDRESS] є [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] . Власником іншої частини вказаного житлового будинку є [PERSON] на підставі договору дарування № 1857 від 14.05.2005. [PERSON] своє право власності на частину вказаного житлового будинку зареєстрував у Яготинському бюро технічної інвентаризації 09.10.2008 (а.с. 66- 88 копія спадкової справи, а.с. 22 копія свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.09.2008 № 5154, а.с. 23 копія Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.10.2008 № 20515605). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у своїх письмових заявах підтвердили той факт, що позивач [PERSON] фактично проживає та безперервно протягом більше як 10 років володіє частиною житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою [ADDRESS] , шляхом утримання його у належному для проживання стані, здійснення поточного та капітального ремонтів, сплачує комунальні платежі, тобто ставиться до цього об`єкту нерухомого майна як до своєї власності (а.с. 90 письмова заява [PERSON] , а.с. 92 письмова заява [PERSON] , а.с. 24-32 копії платіжних інструкцій про оплату комунальних послуг). 23 жовтня 2024 року на замовлення [PERSON] фізичною особою-підприємцем [PERSON] було виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] (а.с. 33-38 копія технічного паспорта). Згідно із довідкою-характеристикою від 23.10.2024 № 604, виданою ФОП [PERSON] , інвентаризаційна вартість житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , складає 130581,00 гривень. Будівлі, які відповідно до діючого законодавства вважаються самочинно побудованими, за даною адресою відсутні (а.с. 39-40). Відповідач [PERSON] віддав позивачу правовстановлюючі документи на житловий будинок та ключі від нього, не заперечує проти визнання за [PERSON] права власності на частку житлового будинку по [ADDRESS] , яка належить йому, тобто, фактично відмовився від свого права власності на вказаний житловий будинок. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК України). При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. При цьому необхідно враховувати, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Позивачі, як незаконні володільці, протягом всього часу володіння майном повинні бути впевнені, що на це майно не претендують інші особи і вони отримали це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності слід виходити з того, що задоволення таких вимог можливе лише за наявності необхідних умов, а саме: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто, об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто, є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто, бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, провадження № 61-19156св18, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. З огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази, приймаючи визнання позову відповідачами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення повністю. В ході судового розгляду встановлено, що позивач [PERSON] більше десяти років проживає в житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Володіння та користування позивачем вказаним будинком є відкритим та безперервним, власник [PERSON] відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а тому суд вважає за необхідне, визнати за позивачем право власності за набувальною давністю на частину житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . За подання позову майнового характеру позивачем сплачений судовий збір у розмірі 1211 грн 20 коп. (а.с. 45 квитанція). В позовній заяві представник позивача просив не стягувати з відповідачів судові витрати. На підставі викладеного, ст. 15, 16, 316, 328, 344 ЦК України,

Outcome: approved