Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-19 00:00:00

Позивач ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» звернулось до суду з вказаним позовом до [PERSON] , обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 14.05.2015 між АТ «Альфа-Банк» та відповідачем було укладено угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної лінії. Мета кредиту - для особистих потреб. Ліміт кредитної лінії 75000 грн, процентна ставка 24% річних, тип процентної ставки фіксований, обов`язковий мінімальний платіж запропоновано встановити, у розмірі 7% від суми загальної заборгованості за кредитною лінією, але не менше 50 грн. Вказаний договір було укладено в електронній формі, відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію». АТ «Альфа банк» виконав умови кредитного договору, а відповідач погодився на приєднання до публічної пропозиції, підтвердив акцептування публічної пропозиції на укладення зазначеного договору і приєднання до умов договору, погодився з усіма умовами обраної програми кредитування в редакції, що діяла на час його підписання. Взяті на себе зобов`язання за кредитним договором позивач виконав своєчасно і в повному обсязі, надавши відповідачу у розпорядження кредитні кошти, в свою чергу відповідач не виконав умови кредитного договору і станом на 20.09.2021 має заборгованість за кредитом, в сумі 49437,48 грн. 22.02.2021 між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК ФОРТ» було укладено договір факторингу, відповідно до якого, ТОВ «ФК ФОРТ» набуло право грошової вимоги за кредитним договором, укладеним 14.05.2015 між АТ «Альфа-Банк» та відповідачем. В подальшому, 23.02.2021 між ТОВ «ФК ФОРТ» та ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» укладено договір факторингу, на підставі якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором до відповідача. Таким чином, ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» набуло статусу кредитора за кредитним договором від 29.05.2020 року, укладеним між АТ «Альфа-Банк» та відповідачем. Посилаючись на неналежне виконання відповідачем кредитних зобов`язань позивач просив стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 49437,48 грн., витрати по сплаті судового збору, а також витрати на професійну правову допомогу в розмірі 9200 грн. Відповідачу направлялась копія позовної заяви і додатків. 02.12.2024 представник відповідача адвокат Підодвірний Т.І. направив до суду відзив у якому заперечуючи проти позову зокрема зазначив, що відповідач повністю заперечує факт укладення кредитного договору з позивачем, належних доказів того, що відповідачу були перераховані кредитні кошти позивачем не надано, так як не надано первинних документів, оформлених у відповідності до вимог ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а додана до позову виписка не містить жодного підпису особи, яка його створила і викликає сумніви, щодо її достовірності. Також, у наданій виписці зазначається про нарахування 5485,34 грн. комісії за рахунок якої було збільшено заборгованість. Вказане нарахування він не визнає, адже умовами кредитного договору не передбачено пункту про встановлення будь-якої комісії і вважає, що 5485,34 грн. повинно бути зараховано в рахунок погашення тіла кредиту. Стосовно відступлення права вимоги за кредитним договором, яке відбулось двічі, зазначив, що позивачем не надано належних доказів, які засвідчують факт набуття прав вимоги кредиторами за кредитним договором відповідача. Також, представник звернув увагу суду на строк позовної давності і вважав, що позивач мав звернутись до суду із даним позовом, ще 14.05.2019. З врахуванням наведеного, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У відповіді на відзив представник позивача зазначив твердження аналогічні тим, що містяться у позові та зауважив, що нарахування комісії є правом позивача, яке передбачене Законом, а надані позивачем виписки по рахунку, є доказами видачі кредиту та наявності у відповідача заборгованості. Щодо посилання відповідача на недоведеність набуття права вимоги за кредитним договором зазначив, що позивачем надано належні докази, які підтверджують факт набуття позивачем права вимоги до відповідача. До того ж, зауважив, що строк позовної давності позивачем не пропущено з огляду на положення п.п12, 19 «Прикінцевих та Перехідних положень» ЦК України. Також, представником відповідача адвокатом Підодвірним Т.І. було надано додаткові пояснення у яких він виклав заперечення аналогічні тим, які містяться у відзиві. Вирішуючи справу на підставі наявних у ній письмових доказів, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 14.05.2015 між АТ «Альфа-Банк» та відповідачем [PERSON] було укладено угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної лінії. Мета кредиту - для особистих потреб. Ліміт кредитної лінії 75000 грн., процентна ставка 24% річних, тип процентної ставки фіксований, обов`язковий мінімальний платіж запропоновано встановити, у розмірі 7% від суми загальної заборгованості за кредитною лінією, але не менше 50 грн. Вказаний договір було укладено в електронній формі, відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію». АТ «Альфа банк» виконав умови кредитного договору, а відповідач погодився на приєднання до публічної пропозиції, підтвердив акцептування публічної пропозиції на укладення зазначеного договору і приєднання до умов договору, погодився з усіма умовами обраної програми кредитування в редакції, що діяла на час його підписання. 22.02.2021 між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК ФОРТ» було укладено договір факторингу, відповідно до якого, ТОВ «ФК ФОРТ» набуло право грошової вимоги за кредитним договором, укладеним 14.05.2015 між АТ «Альфа-Банк» та відповідачем. В подальшому, 23.02.2021 між ТОВ «ФК ФОРТ» та ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» укладено договір факторингу, на підставі якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором до відповідача. Таким чином, ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» набуло статусу кредитора за кредитним договором від 29.05.2020 року, укладеним між АТ «Альфа-Банк» та відповідачем. Як вбачається з розрахунку заборгованості, станом на 23.02.2021, відповідач [PERSON] має заборгованість за кредитом, в сумі 49437,48 грн. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Поряд з цим, право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України, одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до частини 1 статті 1078ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Статтею 1079ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. У постанові Верховного Суду від 24 грудня 2019 року у справі № 668/7544/15-ц зазначено, що: "за приписами частини першої статті 517ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України). 22.02.2021 АТ «Альфа-Банк», відповідно до договору факторингу № 1, передало (відступило) ТОВ «ФК ФОРТ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК ФОРТ» прийняв належні АТ «Альфа-Банк» права вимоги до боржників, зазначених у додатку № 1-1 до договору. В подальшому, 23.02.2021 між ТОВ «ФК ФОРТ» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» укладено договір факторингу № 01-23-02/21, у відповідності до умов якого ТОВ «ФК ФОРТ» передав (відступив) ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» прийняв належні ТОВ «ФК ФОРТ» права вимоги до боржників, зазначених у додатку № 1-1 до договору. Згідно додатку № 1-1 до договору факторингу, виписки з додатку, право вимоги за кредитним договором № CCNG-630272654 від 14/05/2015, позичальником за яким є [PERSON] , перейшло до ТОВ «ФК «Еліт Фінанс». Пунктом 2.2 договору факторингу визначено, що право вимоги яке відступається, включає суму заборгованості за основною сумою кредитів, нарахованими процентами, комісіями, пенями та всіма іншими платежами за основними договорами, право на одержання яких належить клієнту. Факт виконання умов договору факторингу № 01-23-02/21 від 23.02.2021, підтверджується складеним того ж дня актом приймання-передачі реєстру боржників та платіжним дорученням № 129 від 23.02.2021, за яким TOB «ФК «Еліт Фінанс» перераховано на рахунок ТОВ «ФК ФОРТ» кошти. За таких обставин, суд вважає, що умови договору факторингу та проведення розрахунків між ТОВ «ФК ФОРТ» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» з чітким визначенням обсягів набутих позивачем прав до чітко визначених боржників у додатку № 1-1 до договору факторингу № 01-23-02/21 від 23.02.2021,яким, зокрема, є відповідач, свідчить про набуття позивачем права вимоги за цим позовом, в силу статей 512, 514 ЦПК України. Відповідно до частин першої, другої статті 207ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від18червня 2003року №254 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. У пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 встановлено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку. До позовної заяви позивач надав виписку по рахунку [PERSON] за період з 14.05.2015 по 23.02.2021, з якої вбачається надання відповідачу кредиту, рух коштів по рахунку, а також наявність та розмір заборгованості. При цьому, виписка з рахунку є первинним бухгалтерським документом відповідно до положень Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором (постанови від 23.09.2019 року у справі № 910/10254/18, від 19.02.2020 року у справі № 910/16143/18, від 25.05.2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 21.09.2022 року у справі № 381/1647/21,від 07.12.2022 року у справі № 298/825/15-ц). Також Верховний Суд неодноразово вказував на те, що тягар доказування покладається на обидві сторони спору. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова ВС від 08.05.2024 року у справі № 381/1647/21 провадження № 61-4504св23). Доказів на спростування факту укладення вищевказаного договору та отримання відповідачем кредитних коштів суду не надано. Посилання представника відповідача на неправомірне нарахування комісії суд відхиляє, адже таке, в розумінні вимог ЗУ «Про споживче кредтування», є правом банку. Також не заслуговують й на увагу доводи представника відповідача стосовно пропуску позивачем строку позовної давності, адже відповідно до п.12 ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. До того ж, відповідно до п.19 «Прикінцевих та перехідних положень ЦК України», у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року\~№ 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року\~№ 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. З врахуванням наведеного суд дійшов висновку, що позов є доведеним та обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню у повному обсязі. Крім того, в силу вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3028,00 грн., які сплачено позивачем за подання позову до суду. Відповідно до частин 1,3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Що стосується витрат на професійну правничу допомогу, то відповідно до частин 1, 2ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано Договір про надання юридичних допомоги №03-07/24 від 03.07.2024, акт №1 приймання-передачі наданих послуг від 15.07.2024, платіжну інструкцію № 4948 від 01.10.2024 на суму 9200 грн. Отже, позивачем ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» у передбаченому ЦПК порядку надано належні та допустимі докази на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на його користь 9200 грн. витрат на правничу допомогу.

Outcome: approved