Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-20 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін у справі. Позивач ТзОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА», у порядку представництва, котре здійснює Сімчук Я.В., 18.12.2024 року, сформувавши документ в системі «Електронний суд», подав у Сколівський районний суд Львівської області позовну заяву, в якій просить ухвалити рішення про стягнення на свою користь з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 450276-КС-003 від 19.09.2023 року у загальному розмірі 116 503 грн. 37 коп.. Судові витрати у справі, котрі полягають у сплаті судового збору за подання вищевказаної позовної заяви у розмірі 2 422 грн. 40 коп., позивач ТзОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» при ухваленні рішення просить стягнути на свою користь з відповідача [PERSON] .. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 19.09.2023 року між сторонами у справі укладено договір № 450276-КС-003 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Позивачем ТзОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» 19.09.2023 року направлено відповідачеві [PERSON] пропозицію (оферту) укласти договір № 450276-КС-003 про надання кредиту. 19.09.2023 року відповідач [PERSON] прийняв (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення договору № 450276-КС-003 про надання кредиту на умовах, визначених офертою. Зі своєї сторони, позивачем ТзОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» направлено відповідачеві [PERSON] через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор на номер телефону [NUMBER] (що зазначено позичальником у своїй анкеті в особистому кабінеті), котрий ним було введено/відправлено. Таким чином, 19.09.2023 року між сторонами у справі було укладено договір № 450276-КС-003 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному ст. 12 Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до пункту 1 кредитного договору, ТзОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» надає позичальнику грошові кошти у розмірі 29 000 грн, на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором кредиту та правил про надання грошових коштів у кредит. Згідно з умовами договору кредиту, сторони визначили, що плата за користування кредитом є фіксованою за кожен день користування кредитом. Пунктом 2 кредитного договору визначено, що протягом строку кредитування процентна ставка за кредитом, нараховуються на залишок заборгованості по кредиту, наявну на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, із урахуванням дня видачі кредиту та дня повернення кредиту згідно графіку платежів. Пунктом 3 кредитного договору встановлений графік платежів, які має здійснювати позичальник для належного виконання умов кредитного договору. Позивач ТзОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» свої зобов`язання за кредитним договором виконав та надав позичальнику - [PERSON] грошові кошти в розмірі 29 000 грн. шляхом перерахування на банківську картку позичальника № [NUMBER] (котрий позичальником вказано при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті), що підтверджується довідкою про видачу коштів (або платіжним дорученням). Також, 17.11.2023 року між сторонами у справі укладено додаткову угоду № 1 до договору № 450276-КС-003 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до умов додаткової угоди, сторони домовились внести зміни в пункт 2.7 договору та викласти «Термін дії Договору» в новій редакції, а саме: «Термін дії Договору: до 26.07.2024 року». До теперішнього часу відповідач [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором № 450276-КС-003 про надання кредиту належним чином не виконав, а лише часткового сплатив кошти, розрахунок та розмір яких зазначені у розрахунку заборгованості за договором № 450276-КС-003 відповідача [PERSON] , чим порушив свої зобов`язання, встановлені договором. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № 450276-КС-003, відповідач [PERSON] на виконання умов договору здійснив часткову оплату за договором № 450276-КС-003 на загальну суму 18 840 грн.. Зважаючи на ті обставини, що відповідач [PERSON] належним чином не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, у нього станом на 26.11.2024 року утворилась заборгованість за договором № 450276-КС-003 про надання кредиту, в розмірі 116 503 грн. 37 коп., що складається з: - суми прострочених платежів по тілу кредиту - 28 840 грн. 18 коп.; - суми прострочених платежів по процентах - 87 663 грн. 19 коп. - підсумовує свій позов ТзОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА». Відповідач [PERSON] у запропоновані судом строк та порядку відзив на позовну заяву ТзОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором, - не подав, хоча в силу положень ч. 6 ст. 272 ЦПК України, ухвала судді про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у цивільній справі від 19.12.2024 року йому була вручена 02.01.2025 року. Інших передбачених ЦПК України заяв по суті справи від сторін цієї справи до Сколівського районного суду Львівської області не надходило. Заяви та клопотання учасників справи. У змісті позовної заяви, позивачем ТзОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» заявлено також письмове клопотання про витребування доказів у справі. Так, вказаний позивач, посилаючись на неможливість самостійно отримати від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» інформації в силу того, що така містить банківську таємницю, просить витребувати в останнього інформацію про те, чи виписувалася банківська картка № [NUMBER] на ім`я відповідача [PERSON] , а також інформацію про рух коштів (виписку) по вказаній банківській картці за період з 19.09.2023 року по 26.07.2024 року включно. У змісті позовної заяви, позивачем ТзОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» заявлено також письмове клопотання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, котре вирішено при відкритті провадження у справі. На виконання вимог ухвали судді Сколівського районного суду Львівської області Микитина В.Я. від 19.12.2024 року в частині витребування доказів, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» листом від 24.12.2024 року за вих. № 20.01.0.0.0/7-241220/701-БТ повідомлено, що на ім`я відповідача [PERSON] емітовано карту номер [NUMBER] , а також додано виписку по цьому рахунку за період з 19.09.2023 року по 26.07.2024 року включно. Позивач ТзОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА», у порядку представництва, котре здійснює Мишевська Н.М., 02.01.2025 року, сформувавши документ в системі «Електронний суд», подав у Сколівський районний суд Львівської області заяву, за змістом якої просив суд здійснювати розгляд цієї заяви без участі представника. Відповідачем [PERSON] 21.01.2025 року у судовому засіданні заявлено усне клопотання про долучення до матеріалів справи документів щодо стану його здоров`я, якими він зумовлює складний фінансовий стан, як наслідок, - об`єктивну неможливість вчасного погашення боргових зобов`язань за кредитним договором. Будь-яких інших заяв чи клопотань від учасників цієї справи, котрі б залишалися не вирішеними у визначеному чинним ЦПК України порядку, до Сколівського районного суду Львівської області не надходило. Вчинені судом процесуальні дії у справі та постановлені ухвали. Оскільки відповідачем у позовній заяві вказаний фізична особа, який не має статусу підприємця, то суддею, у відповідності до положень ч. 8 ст. 187 ЦПК України, з метою визначення підсудності, 19.12.2024 року було вжито заходів для отримання інформації з Єдиного державного демографічного реєстру про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи - відповідача [PERSON] .. Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області Микитина В.Я. від 19.12.2024 року, вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд цивільної справи визначено провести у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання призначено на 21.01.2025 року о 12:30 год. у залі судових засідань приміщення Сколівського районного суду Львівської області. Водночас, витребувано від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» інформацію щодо належності платіжної картки номер [NUMBER] , відповідачеві [PERSON] , [INFO] , а також інформацію про рух коштів (виписку) по вказаній банківській картці за період з 19.09.2023 року по 26.07.2024 року включно. Сторони належно та завчасно були повідомлені судом про місце, дату та час призначеного судового засідання по їх справі щодо її розгляду по суті, про що у справі наявні відповідні письмові підтвердження. Позивач ТзОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» у призначене судове засідання у цій справі явку уповноваженого представника не забезпечив, про причини неявки такого представника суд не повідомляв, натомість, судом було задоволено відповідну заяву позивача про розгляд справи без участі представника. Відповідач [PERSON] , будучи присутнім у призначеному у цій справі судовому засіданні, надав пояснення, відповідно до яких визнав факт отримання 19.09.2023 кредитних коштів у розмірі 29 000 грн. від позивача ТзОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА», зазначив, що в кінці 2023 року поки був працевлаштований і отримував заробітну плату, здійснював погашення кредиту відповідно до узгодженого графіку платежів, по пам`яті згадує, що це було 3 платежі понад 6 тисяч кожен, в подальшому його трудовий договір було розірвано, він позбувся доходу, відтак не здійснював обов`язкові платежі, у зв`язку із чим утворилась заборгованість. Додатково вказав, а також долучив відповідні медичні докази, які судом в силу імперативних норм ЦК України, не підлягають розголошенню, що у зв`язку із встановленням йому певних діагнозів він за власним бажанням не може призватись до лав Збройних Сил України, хоча неодноразово здійснював спроби для цього, а на будь-яку роботу його не бажають борати без жодних пояснень, очевидно, із-за вказаних вище встановлених йому медичних діагнозів стану здоров`я. Проти задоволення позовних вимог заперечив у зв`язку із непомірністю нарахованих йому відсотків. Розглянувши наявні у суду матеріали справи та давши їм належу оцінку, суд вважає за необхідне зазначити таке. Як закріплено у ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположих свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є невід`ємною частиною національного законодавства держави Україна, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Принцип справедливості судового розгляду в окремих рішеннях Європейського Суду з прав людини трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У свою чергую, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України. Згідно частин 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з частинами 2, 3 та 8 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Дотримуючись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також виходячи із наведених вище норм національного процесуального законодавства, суд, перевіряючи порушення прав ТзОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» за пред`явленими позовними вимогами цивільного характеру, а також причетність до порушення таких його прав відповідача [PERSON] , встановив наступне. Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин із оцінкою відповідних доказів. Судом встановлено, що 19.09.2023 року між сторонами у справі укладено договір № 450276-КС-003 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Позивачем ТзОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» 19.09.2023 року направлено відповідачеві [PERSON] пропозицію (оферту) укласти договір № 450276-КС-003 про надання кредиту. 19.09.2023 року відповідач [PERSON] прийняв (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення договору № 450276-КС-003 про надання кредиту на умовах, визначених офертою. Відповідно до пункту 1 кредитного договору, ТзОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» надає позичальнику грошові кошти у розмірі 29 000 грн, на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором кредиту та правил про надання грошових коштів у кредит. Згідно з умовами кредитного договору, його сторони визначили, що плата за користування кредитом є фіксованою за кожен день користування кредитом. Відповідно до пункту 2 цього договору, протягом строку кредитування процентна ставка за кредитом, нараховуються на залишок заборгованості по кредиту, наявну на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, із урахуванням дня видачі кредиту та дня повернення кредиту згідно графіку платежів. Відповідно до пункту 5.1. Правил, які у відповідності до пункту 10 цього договору є його невід`ємною частиною, обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за користування кредитом за договором про надання кредиту здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом з урахуванням умов кредитного договору (копії містяться у справі, а. с. 21-40 і 51-60). Водночас, вбачається, що 17.11.2023 року між сторонами у справі укладено додаткову угоду № 1 до договору № 450276-КС-003 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до умов додаткової угоди, її сторони домовились внести зміни в пункт 2.7. договору та викласти «Термін дії Договору» в новій редакції, а саме: «Термін дії Договору: до 26.07.2024 року», а також враховуючи пункти 1-3 додаткової угоди, сторони домовились внести зміни до договору: «5.1. викласти пункт 2.3. договору в новій редакції, а саме: «2.3. Строк, на який надається Кредит: 45 тижнів.».5.2. викласти пункт 2.4. договору в новій редакції, а саме: «2.4. Процентаставказа Кредитом: з 17.11.2023 року до 12.01.2024 року (включно) діє пільгова ставка 0,8618866% в день, якщо позичальник протягом вказаного періоду здійснює платежі по графіку платежів вчасно або з максимальною затримкою до трьох днів. У разі, якщо строк прострочення чергового платежу в вказаний вище період становитиме більше трьох днів, то з четвертого дня прострочення платежу і до 12.01.2024 року (включно) процентна ставка становитиме 1,14918207% в день; з 13.01.2024 року 1,14918207% в день., фіксована. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку (терміну) договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку.» (копії містяться у справі, а. с. 41-47). Беручи до уваги, що листом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 24.12.2024 року за вих. № 20.01.0.0.0/7-241220/701-БТ повідомлено, що на ім`я відповідача [PERSON] емітовано карту номер [NUMBER] , а також додано виписку по цьому рахунку за період з 19.09.2023 року по 26.07.2024 року включно, з якої вбачається зарахування 19.09.2023 року відповідачеві [PERSON] на його рахунок 29 000 грн., що в сукупності з іншими доказами у своєму взаємозв`язку вказує на те, що позивач ТзОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА»надав відповідачеві [PERSON] кредит у розмірі 29 000 грн. на його банківський рахунок вказаний ним же (копії містяться у справі, а. с. 77-95). Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитом відповідача [PERSON] та довідки про стан заборгованості станом на 27.11.2024 року, останній здійснював погашення заборгованості в загальній сумі 18 840 грн., втім неодноразово порушував графік обов?язкових платежів, в наслідок чого утворилась заборгованість за договором № 450276-КС-003 про надання кредиту, в розмірі 116 503 грн. 37 коп., що складається з: - заборгованості за кредитом - 28 840 грн. 18 коп.; - заборгованості по відсоткам - 87 663грн. 19 коп. (копія міститься у справі, а. с. 62-65). Відтак, позивач ТзОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА»виконав свої зобов`язання, надавши відповідачеві [PERSON] кошти за договором про надання кредиту у встановленому розмірі та на узгоджених між ними умовах, однак останній в односторонньому порядку відмовився від виконання взятих на себе зобов`язань у наведеній частині, у зв`язку з чим допустив спірну заборгованість. При цьому, розмір спірної заборгованості за вищевказаним кредитним договором відповідачем [PERSON] не спростовано, своїх розрахунків не наведено та суду не було подано. Релевантні норми і джерела права, застосовані судом при ухваленні рішення. Встановлені судом цивільні правовідносини щодо порушення боржником грошового зобов`язання й застосування кредитором відповідних наслідків цього, у тому числі й за кредитними договорами, регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року й протоколами до неї, Цивільним кодексом України (надалі - ЦК України), Господарським кодексом України (надалі - ГК України), Законами України «Про електронну комерцію», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про захист прав споживачів», «Про споживче кредитування», іншими актами цивільного законодавства. Згідно з положеннями ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. За змістом ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, з-поміж іншого, договори та інші правочини. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. У свою чергу системний аналіз статей 524-526, 533-535 ЦК України дає підстави стверджувати про те, що грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Порушенням зобов`язання, як встановлено у ч. 1 ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому ЦК України та ГК України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним у ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому у ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому у ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частина 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Частиною 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона-підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Згідно ч. 1 ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. В силу ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються у договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (ч. 3 ст. 631 ЦК України). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Відповідно до пункту 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. У розумінні положень чинного законодавства України надання грошових коштів є послугою. Згідно з статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Приписами ч. 4 ст. 42 Конституції України визначено, що участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. До того ж, як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення (Рішення Конституційного суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013). У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками фізичними особами (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Узагальнена оцінка доводів та аргументів за результатами розгляду цієї справи. Вочевидь, що між сторонами у справі було досягнуто згоди з усіх істотних умов кредитного договору № 450276-КС-003 від 19.09.2023 року, цей правочин, з урахуванням додаткової угоди №1 від 17.11.2023 року № 450276-КС-003, згідно з вимогами ст. 204 ЦК України, створює презумпцію його правомірності, у зв`язку з чим споживчий кредитний договір № 450276-КС-003 від 19.09.2023 року, згідно зі ст. 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів ст. 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов цього договору, натомість відповідач [PERSON] не виконав зобов`язань за цим договором, допущену заборгованість ним у встановленому порядку та сумі не погашено. В той же час, відповідачем [PERSON] у судовому засіданні підтверджено факт отримання ним коштів від позивача ТзОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА», однак так і не було подано до суду жодних розрахунків, котрі б спростовували правильність розрахунків заборгованості, долучених до матеріалів справи названим позивачем, а за висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 11 липня 2018 року за єдиним унікальним номером судової справи 753/7883/15, доводи сторони про необґрунтованість розрахунку кредитної заборгованості (в даному випадку - заборгованості за нарахованими процентами) є безпідставними, якщо на його спростування сторона не надала власного розрахунку, оскільки спростування доказів позивача є процесуальним обов`язком саме відповідача (а не суду). Так, судом встановлено, що заборгованість відповідача [PERSON] за кредитом (основною сумою боргу) становить в розмірі 28 840 грн. 18 коп. (отримував він послугу з надання коштів у споживчий кредит в розмірі 29 000 грн.), при цьому, заборгованість за відсотками позивач ТзОВ ТзОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» просить стягнути у розмірі 87 663 грн. 19 коп., що більш як у 3 рази перевищує розмір тіла кредиту (з урахуванням 18 840 грн. сплачених коштів відповідачем [PERSON] , на погашення заборгованості). Тобто позивач ТзОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА», надавши послугу відповідачеві [PERSON] з споживчого кредитування на побутові потреби у розмірі 29 000 грн., оцінив його вартість для відповідача [PERSON] як споживача у 106 343 грн. 37 коп. (135343.37 - 29000), що практично в 4 рази перевищує тіло кредиту та не може сприйматись судом справедливим прибутком. Суд вважає, що нараховані позивачем ТзОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» суми по відсоткам за користування позиками/кредитами не відповідає вимогам чинного законодавства про захист прав споживачів. Крім того, передбачення в електронних договорах такого високого розміру відсотків порушує принцип рівності сторін договору, учасником яких є відповідач [PERSON] як споживач, тим самим порушує його права споживача, тому вимога позивача ТзОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» про стягнення цих сум заборгованості за відсотками, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим чинним ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, є несправедливо непомірним тягарем для відповідача [PERSON] та джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків позивачем ТзОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА», а наявність в останнього як кредитора можливості стягувати з відповідача [PERSON] як споживача надмірні грошові суми відсотків, спотворює їх дійсне правове призначення як засобу розумного стимулювання відповідача [PERSON] як боржника виконувати основне грошове зобов`язання. При цьому, суд вважає релевантним посилання на вказане вище рішення Конституційного Суду України при вирішенні питання про розмір відсотків за порушення відповідачем [PERSON] грошового зобов`язання, а тому, враховуючи наведене, при вирішенні питання щодо стягнення відсотків, суд, встановивши неспіврозмірність нарахованих відсотків невиконаному зобов`язанню відповідача [PERSON] та врахуючи інтереси обох сторін, з огляду на необхідність беззаперечного дотримання принципів справедливості, добросовісності і розумності, вважає, що належить зменшити розмір відсотків до розміру, що складатиме 200% від суми заборгованості за тілом кредиту (основною сумою боргу). На переконання суду, саме такий розмір відсотків буде справедливим, забезпечить розумний баланс інтересів сторін та є адекватним у розрізі конкретних правовідносин, враховуючи знецінення валюти гривні та велику інфляцію в Україні. Враховуючи наявність у відповідача [PERSON] непогашеної заборгованості за споживчим кредитним договором, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача ТзОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» частково, а саме стягнути заборгованість за споживчим кредитним договором, у названих відсотках до тіла кредиту (основної суми боргу) за формулою: 29 000 (отримані кошти) * 200% = 58 000 + 29 000 + 4 350 = 91 350 - 18 840 = 72 510, - саме такий розрахунок на переконання суду буде відповідати всім переліченим вище критеріям справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності, й водночас базуватиметься на засадах пропорційності розумного балансу між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень і комерційними інтересами фінансових установ щодо отримання справедливого прибутку. Резюмуючи, суд висновує, що позовні вимоги, сформовані про стягнення заборгованості за за кредитним договором, підлягають частковому задоволенню. Відтак, з відповідача [PERSON] на користь позивача ТзОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» підлягає до стягнення заборгованість в загальній сумі 72 510 грн., з яких 28 840 грн. 18 коп. по тілу кредиту і 43 669 грн. 82 коп. по процентах. При цьому суд підкреслює, що при розгляді цієї цивільної справи розмір спірної заборгованості за вказаними договорами позики і за кредитними договорами відповідачем не спростовано, своїх розрахунків не наведено та суду не було подано, водночас відповідачем [PERSON] зустрічний позов з вимогою про визнання недійсним/недійсними правочинів, які аргументовано тим, що ці договори не підписувалися і не укладалися, не пред`являвся. Суд також враховує, що, як неодноразово вказував Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», серія A № 303-A, параграф 29-30). Щодо розподілу судових витрат у справі. Судові витрати у справі, котрі полягають у сплаті позивачем ТзОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду із вимогою майнового характеру у розмірі 2 422 грн. 40 коп. відповідно до платіжної інструкції АТ «ПУМБ» № 8770 від 16.12.2024 року, та які підтверджується відповідною випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, підлягають до стягнення на користь зазначеного позивача з відповідача [PERSON] , пропорційно до задоволених позовних вимог, тобто у розмірі 1 507 грн. 67 коп.. Доказів понесення сторонами інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, матеріали цієї справи не містять.

Outcome: partial