Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась 25.11.2024 р. до Кілійського районного суду Одеської області з позовом, на обґрунтування якого вказала, що 02.04.2024 р. між нею та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб. Під час перебування сторін у шлюбі, в них народився син [PERSON] , [INFO] . Як зазначила позивач, шлюбні відносини із відповідачем не склались та припинились. Враховуючи положення Сімейного кодексу України позивач протягом року після народження дитини позов про розірвання шлюбу пред`явити не може. Однак, з огляду на те, що відповідач припинив утримувати позивача та дитину, позивач змушена звертатись до суду з відповідним позовом про стягнення аліментів. Позивач зазначає, що син проживає із нею, інших дітей у відповідача немає, непрацездатних батьків теж. На даний час відповідач проходить військову службу у військовій частині [NUMBER] та отримує військове забезпечення. Позивач ніде не працює та отримує лише державну допомогу на дитину у розмірі 860 грн щомісяця. Працевлаштуватись позивач не має можливості, оскільки немає з ким залишити дитину, з огляду на що, крім стягнення аліментів на утримання сина, позивач вважає також за необхідне просити суд стягувати з відповідача аліменти на її утримання. На підставі викладеного, позивач просила суд стягнути з відповідача аліменти на утримання спільної неповнолітньої дитини до досягнення повноліття та її утримання до досягнення дитиною трирічного віку у розмірі по 1/4 частки заробітку відповідача щомісячно. Ухвалою судді від 04.12.2024 р. за відповідним позовом було відкрито спрощене позовне провадження у справі та встановлено сторонам строк для подання ними заяв по суті справи. 02.01.2025 р. представник відповідача [PERSON] подав до суду відзив із запереченнями проти позову. За змістом поданого відзиву представник відповідача зазначив, що вважає вимоги позовної заяви безпідставними та необґрунтованими. З матеріалів справи не вбачається підстав для звернення з позовом до Кілійського районного суду Одеської області, оскільки, як зазначив позивач, вона мешкає в [ADDRESS] , а відповідач зареєстрований в с. Олександрівка Олександрівського району Одеської області. На думку представника відповідача, це є підставою для залишення позову без розгляду. Також у відзиві представник відповідача підтвердив факт того, що відповідач є військовослужбовцем, який наприкінці 2023 року став мешкати разом з позивачем та дізнавшись, що позивач вагітна, сторони вирішили одружитися. Враховуючи воєнний стан, позивача направили в м. Запоріжжя для несення служби. Позивач повернулась до своїх батьків в с. Шевченкове. Після повернення дружини до батьків, відповідач фінансово забезпечує дружину. У жовтні 2024 рокі він надсилав кошти позивачу для оплати оренди квартири. Відповідач бере участь в утриманні дружини, наскільки це дозволяє несення служби у ЗСУ та не згоден із твердженням позивача щодо припинення шлюбних відносин. Як зазначив у відзиві представник відповідача, з аналізу норм сімейного законодавства слідує, що для виплати аліментів на утримання дружини, визначальним є факт припинення сімейних стосунків, небажання проживати разом. Заробітна плата є спільною сумісною власністю. Тільки у разі припинення сімейних стосунків у дружини виникає право вимагати отримання підтримки у грошовому вигляді, оскільки вона позбавлена права разом із чоловіком вирішувати, на які цілі та у якій сумі витрачати кошти. Представник відповідача заначив, що спору щодо суми коштів, які пересилає відповідач дружині, ніколи не виникало. Відповідач самостійно надсилає своїй сім`ї кошти. Так, у серпні він переслав 15\~000 грн, у вересні 13\~400 грн, у жовтні 15 720 грн, у грудні 12\~763 грн, що є достатніми сумами для проживання. На думку представника відповідача, позивач намагається за рахунок відповідача, який перебуває у небезпечному місці та з реальною загрозою для життя, влаштувати собі додаткові фінансові привілеї. На підставі викладеного та враховуючи, що відповідач належним чином виконує свій батьківський обов`язок, представник відповідача просив у відзиві залишити позовну заяву без розгляду, надати додатковий час для подання доказів та у разі, якщо суд дійде висновку продовжити розгляд справи залишити позовну заяву без задоволення. 17.01.2025 р. позивач ознайомившись із відзивом надала клопотання про долучення додаткових доказів до матеріалів справи. 23.01.2025 р. представник відповідача після ознайомлення з матеріалами справи в приміщенні суду, надав додатковій пояснення, за містом яких зазначив, що заперечує проти долучення наданих позивачем документів, оскільки такі докази повинні бути подані з позовною заявою. Роздруківки з телефону (скріншоти) є неналежними доказами, оскільки неможливо ідентифікувати осіб, які вели переписку, роздруківки не є електронними документами та не засвідчені належним чином. Також представник відповідача просив суд врахувати, що переписка здійснювалась (зі слів позивача) з відповідачем, який перебуває в бойовій обстановці, у зв`язку з чим у нього була психологічна напружена ситуація та він не міг адекватно вести переписку. У зв`язку з цим представник відповідача просив суд не залучати додаткові докази позивача та відмовити у задоволенні позову. Додатково представник відповідача зазначив, що відповідач визнає дитину своїм сином та бажає зберегти сім`ю. Враховуючи, що з моменту звернення до суду з клопотанням про надання часу для подачі додаткових доказів 02.01.2025 р. та до 23.01.2025 р. представник відповідача додаткових доказів не подав, проте реалізував своє право на подання пояснень з приводу додатково поданих позивачем доказів, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів. Враховуючи, що розгляд справи проведено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, фіксування ходу розгляду справи за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши подані сторонами заяви по суті справи та надані ними докази, проаналізувавши релевантні положення законодавства, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини: Сторони по справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 02.04.2024 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб [NUMBER] та визнається обома сторонами /а.с. 6/. Під час проживання сторін у шлюбі в них народилась дитина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом [NUMBER] /а.с. 7/. Згідно витягу з реєстру територіальної громади [PERSON] зареєстрована з 27.03.2019 р. за адресою: [ADDRESS] /а.с.8/. З доданих до відзиву представником відповідача копій виписок за картковим рахунком та скріншотів вбачається здійснення переказів коштів отримувачу з анкетними даними « [PERSON] » протягом вересня-грудня 2024 року /а.с. 27-48/. Також з доданої до відзиву копії відпускного квитка вбачається, що солдат [PERSON] звільнявся у відпустку за сімейними обставинами терміном на 10 діб з 27.10.2024 р. по 05.11.2024 р з військової частини [NUMBER] /а.с. 50/. З доданих позивачем після подання відзиву скріншотів переписки з адресатом « [INFO] » вбачається, що відповідний адресат просить забрати позов і він буде давати кошти на дитину. Також на прохання позивача придбати дитині їжу, відповідний співрозмовник зазначає, щоб вони виживали, як можуть та сподівається, що вони помруть від голоду/ а.с. 54-59/. Крім цього, позивачем надано докази понесення витрат на придбання дитячого харчування, вартості необхідних дитині речей, зокрема, одягу з мережі «Інтернет», розміру тарифів на комунальні послуги за місцем проживання, а також докази укладення договору ломбардного кредиту /а.с. 60-73/. При ухваленні рішення суд керувався наступними нормами права. Щодо позиції представника відповідача про необхідність залишити позов без розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. Позивач зареєстрована в с. Шевченкове, яке відноситься за адміністративно-територіальним устроєм на даний час до Ізмаїльського району Одеської області. Відповідно до ст. 125 Конституції України, ст.17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності. Суди утворюються, реорганізуються і ліквідуються законом. Система судоустрою хоча і будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності, однак на практиці вона не завжди може співпадати з існуючим адміністративно-територіальним поділом держави. Зміна ж адміністративно-територіального устрою може бути лише підставою для перегляду існуючої системи судоустрою в порядку, визначеному Конституцією та законами України. Відповідно до зміни системи судоустрою та приведення її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою шляхом утворення, реорганізації чи ліквідації судів, кожен місцевий загальний суд продовжує здійснювати розгляд справ в межах раніше утворених районів та раніше визначеного адміністративно-територіального устрою. Законом України «Про внесення зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо територіальної юрисдикції місцевих судів на території України до прийняття закону щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів від 03 листопада 2020 року, розділ XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2016 р., № 31, ст. 545 із наступними змінами) доповнено пунктом 3-1 такого змісту, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до набрання чинності Постановою Верховної Ради України "Про утворення та ліквідацію районів" від 17 липня 2020 року № 807-IX, але не пізніше 1 січня 2022 року" Законом України «Про внесення зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо територіальної юрисдикції місцевих судів на території України до прийняття закону щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів від 03 листопада 2020 року, розділ XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2016 р., № 31, ст. 545 із наступними змінами) доповнено пунктом 3-1 такого змісту, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до набрання чинності Постановою Верховної Ради України "Про утворення та ліквідацію районів" від 17 липня 2020 року № 807-IX, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX. Згідно з листом Ради суддів України від 22 липня 2020 року № 9рс-466/20-вих, адресованому головам місцевих та апеляційних загальних судів, зазначено, що до зміни системи судоустрою та приведення її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою шляхом утворення, реорганізації чи ліквідації судів, місцеві загальні суди продовжують здійснювати розгляд справ в межах раніше утворених районів та раніше визначеного адміністративно-територіального устрою. Село Шевченкове Ізмаїльського району Одеської області, де зареєстрований позивач, знаходиться в межах колишнього Кілійського району Одеської області. Таким чином справа підсудна Кілійському районному суд Одеської області, у зв`язку з чим законні підстави для залишення позову без розгляду відсутні Крім того, представник відповідача, як фахівець у галузі права, який є адвокатом, має бути обізнаний із тим, що навіть за обставин відкриття провадження у справі з порушенням правил підсудності, згідно норм ЦПК України це не може бути підставою для залишення позову без розгляду. Щодо стягнення аліментів на утримання дитини: Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Відповідно до\~ст.\~263\~ЦПК\~України,\~судове\~рішення повинно\~ґрунтуватися\~на\~засадах верховенства права,\~\~бути\~законним\~і\~обґрунтованим. Законним\~є\~рішення, ухвалене\~\~судом відповідно\~до норм\~матеріального\~права із\~дотриманням\~норм\~процесуального\~права. Судове рішення\~має\~відповідати завданню\~цивільного\~судочинства,\~визначеному\~цим\~Кодексом. При виборі\~і\~застосуванні норми\~права\~\~до спірних\~правовідносин\~суд\~враховує висновки щодо застосування\~відповідних\~норм права,\~викладені\~в\~постановах\~Верховного\~Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Аналогічні положення містить ст. 180 СК України. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина Як зазначено\~в ч.\~2\~ст.\~182\~СК України\~розмір аліментів\~має бути\~необхідним та\~достатнім для\~забезпечення гармонійного\~розвитку дитини. Мінімальний\~гарантований розмір\~аліментів на\~одну дитину\~не може\~бути меншим,\~ніж 50\~відсотків прожиткового\~мінімуму для\~дитини відповідного\~віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За встановлених по справі обставин суд вважає доведеним факт того, що відповідач, як батько дитини, зобов`язаний утримувати до її до досягнення повноліття, а враховуючи, що позивач звернулась до суду із відповідними позовними вимогами та відповідав заперечує проти позову, наведене свідчить, що між сторонами існує спір з відповідних правовідносин, у зв`язку із чим він має бути вирішений судом. Посилання представника відповідача у відзиві, на добровільне надання відповідачем утримання своїй дитині, вказаного висновку суду не спростовує. Крім того, надані позивачем докази свідчать, що напружені стосунки між сторонами по справі призводять до того, що без судового рішення про стягнення аліментів, дитина може залишитись без відповідного утримання. Додаткові докази, надані в порядку ч. 10 ст. 83 ЦПК України позивачем вже після отримання відзиву представника відповідача, зокрема, скріншоти листування, датовані груднем 2024 року, тобто після звернення позивача до суду з позовом. У зв`язку чим, на переконання суду, порушення строку надання таких доказів позивачем не допущено, оскільки вони подані саме з на спростування обставин, викладених у відзиві. Крім того, позиція представника відповідача щодо неврахування вказаних доказів, не є визначальною для суду при їх оцінці; тим більше, що сам представник відповідача у своїх додаткових поясненнях припустив, що відповідач через психологічну напругу не міг вести переписку адекватно сприймаючи ситуацію. Таким чином, з урахування потреби дитини в утриманні для її гармонійного розвитку та з урахуванням відсутності відомостей щодо наявності у відповідача інших утриманців та незадовільного стану здоров`я, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, оскільки аліменти у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача з його грошового забезпечення, яке виплачується йому державою, як військовослужбовцю, будуть достатніми для забезпечення виконання обов`язку відповідача його утримання його неповнолітньої дитини. Вказаний розмір аліментів на одну дитину відповідає сформованому усталеною судовою практикою розміру аліментів, що стягуються з відповідача у частці від заробітку на утримання однієї дитини. Доказів отримання відповідачем заробітку такого розміру, що 1/4 частка від нього буде занадто великою для виконання його аліментного зобов`язання, стороною відповідача в силу принципів змагальності та диспозитивності, суду надано не було. При цьому добровільна сплата відповідачем аліментів за період листопада-грудня 2024 року може бути зарахована до загального розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача, при примусовому виконанні даного рішення суду, за умови надання у виконавчому провадженні доказів такої сплати. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання дружини, суд виходить з наступного: Згідно вимог ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Вказане право дружина має і після розірвання шлюбу. Як зазначено в ч. ч. 2-3 ст. 77 СК України за рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі. Аліменти сплачуються щомісячно. Відповідно до ч. 1 ст. 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Як зазначено в ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Судом встановлено, що дитина, яка не досягла трьох років та народжена від відповідача, що визнається відповідною стороною, проживає з позивачем; в зв`язку з народженням дитини та необхідністю догляду за нею позивач не має можливості працевлаштуватись та отримувати стабільний дохід. Крім того, відповідно Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», вказана допомога є гарантією з боку держави щодо рівня матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім`ї, її доходів та віку дітей і спрямована на забезпечення пріоритету державної допомоги сім`ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення та не може замінювати собою обов`язку іншого з подружжя по утриманню. Зважаючи на викладене, суд вважає доведеним обов`язок відповідача надавати утримання позивачу до досягнення спільною неповнолітньою дитиною трирічного віку. Разом з тим, беручи до уваги те, що аліменти, які просить суд стягнути позивач на своє утримання, нею визначені у розмірі 1/4 частки заробітку відповідача, що у разі його присудження разом з таким же розміром аліментів на утримання дитини буде становити 1/2 частку заробітку відповідача, суд вважає недоведеним з боку позивача наданими доказами факт можливості відповідача сплачувати аліменти у відповідному розмірі, у зв`язку з чим приходить до висновку, що відповідну позовну вимогу слід задовольнити частково, оскільки вважає достатніми для утримання позивача та такими, що можуть сплачуватись відповідачем аліменти у розмірі 1/6 частини його заробітку щомісячно. Таким чином, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково. Відповідно до положень ст. 430 ЦПК України суд допускає рішення до негайного виконання в межах суми аліментів за один місяць. Суму судового збору за дві позовні вимоги майнового характеру слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: partial