Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Міністерства оборони України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Державна казначейська служба про відшкодування моральної шкоди, заподіяною пораненням, травмою. Позовна заява мотивована тим, що він у період з 27.08.2014 до 05.06.2015 проходив військову службу у Збройних Силах України та брав участь в антитерористичній операції (далі АТО). 28.10.2014 при виконанні службових обов`язків в зоні АТО отримав тілесні ушкодження. За результатами огляду за висновками медико-соціальної експертної комісії йому була встановлена ІІІ група інвалідності, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Зазначав, що в результаті отриманих травм, порушені його нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізувати свої звички та бажання, має порушення сну, перебуває в знервованому стані, покращення в здоров`ї не відбувається. За таких обставин, посилаючись на статтю 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 100 тис. грн на відшкодування моральної шкоди. З огляду на предмет та ціну позову, а також інші обставини, які підлягають врахуванню у відповідності до положень пунктів 1 - 8 частини 3 статті 274 Цивільного процесуального кодексу України, дана справа може бути розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач про розгляд справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін судом повідомлявся належним чином, відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦПК України, в установлений судом строк представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Позивач отримав травму під час захисту Батьківщини в зоні проведення АТО. Для участі в проведенні в АТО військовослужбовці направляються не за рішенням Міністерства оборони України, а за рішенням Антитерористичного центру при Службі безпеки України, тому даному випадку позивачем не доведений факт неправомірних дій або бездіяльності вини Міністерства оборони України, щодо спричинення моральної шкоди. Крім цього, військовослужбовці та особи, на яких поширюється дія законів «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту», «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» вже користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та Законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цими та іншими Законами. Також, до суду надійшли пояснення третьої особи щодо позову, в яких зазначено, що Казначейство не погоджується із висновком позивача про те, що: «оскільки третя група інвалідності є наслідком травми, пов`язаної із захистом Батьківщини та отримана позивачем внаслідок прийняття участі в АТО, то у позивача наявне право вимагати відшкодування моральної шкоди» з ознак відсутності правових підстав відшкодування шкоди. Крім цього, позивач не обґрунтовує у відповідності до вітчизняних стандартів доказування, передбачених процесуальним законодавством, чому сума моральної шкоди становить саме 100000,00 грн та не приводить відповідних розрахунків. З огляду на зазначене, Казначейство вважає, що наведена позивачем позиція щодо суми та предмету позову обумовлена профільним законодавством, втім зміст позову містить посилання виключно на норми цивільного законодавства, щодо відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю. В свою чергу, на законодавчому рівні врегульовано та відображено порядок дій профільних органів влади у правовідносинах із військовослужбовцями щодо додаткового забезпечення учасників АТО у зв`язку із здобутими травмами за весь період збройної агресії рф проти України, втім наданими позивачем матеріалами не підтверджено, як і не спростовано інформацію щодо нарахування позивачу додаткової винагороди у вказаному вище розмірі, чи її не нарахування, чим права позивача на таке нарахування могли б бути порушені. Відтак, жодної підстави відшкодування моральної шкоди у відповідності до норм ст. 1167 ЦК України немає, оскільки дії відповідача, в свою чергу, не мають ознак протиправності у правовідносинах з позивачем в межах означеного позову. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наведені докази у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому, згідно з роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач [PERSON] у 27.08.2014 до 05.06.2015 проходив військову службу у Збройних Силах України та брав участь в антитерористичній операції. 28.10.2014 [PERSON] отримав контузію вибуховою хвилею, закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку. 14.01.2021 за висновками медико-соціальної експертної комісії [PERSON] безстроково була встановлена IIІ група інвалідності, яка пов`язана із захистом Батьківщини. Аналізуючи норми права, на які посилалися сторони у справі, а також норми права, які слід застосувати, мотиви їх застосування суд приходить до таких висновків. Стаття 56 Конституції України встановлює, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законом порядку. Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Цивільне законодавство встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою та вина. Відповідно до пунктів 2, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відшкодування такої шкоди можливе лише якщо таке передбачене відповідним законом, що визначає порядок і умови її відшкодування. Також передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань. Отже, обов`язок держави відшкодувати завдану військовослужбовцю моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України. Враховуючи, що Міністерство оборони України у спірних правовідносинах є уповноваженим органом державного управління, воно має обов`язок компенсувати завдану позивачеві шкоду за наявності усіх складових цивільно-правової відповідальності, крім вини Міністерства оборони України у заподіянні шкоди, з урахуванням положень статті 1173 ЦК України. Із матеріалів справи вбачається, що причиною виникнення інвалідності у [PERSON] стали травми, пов`язані з проходженням ним військової служби та участі в АТО. Відповідно до довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 29.12.2014, 28 жовтня 2014 року, в 14 год. 15 хв, під час обстрілу вогневих позицій [NUMBER] батальйонної тактичної групи, поблизу с. Гнутове Донецької області, [PERSON] отримав контузію вибуховою хвилею. Згідно з Витягу з протоколу засідання Центральної ВЛК ЗСУ України по встановлення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №2636 від 20.09.2019 захворювання [PERSON] пов`язані із захистом Батьківщини. Враховуючи, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я (пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України), суд вважає, що факт заподіяння позивачеві моральних страждань внаслідок поранення є доведеним. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, внаслідок яких позивачеві заподіяна моральна шкода у зв`язку з отриманням поранення з наступним встановленням групи інвалідності. Наявність шкоди у позивача не породжує у Міністерства оборони України обов`язку її компенсації, оскільки відсутні такі складові цивільно-правової відповідальності, як неправомірна поведінка відповідача, внаслідок якої позивачеві завдана моральна шкода, а тому відсутні підстави для стягнення грошових коштів у рахунок відшкодування моральної шкоди з Міністерства оборони України. Поряд з цим, встановлено, що позивач зазнав фізичного болю та страждань у зв`язку з пораненням під час виконання обов`язків військової служби, яка має особливий характер. Гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами (частина перша статті 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»). До таких гарантій, зокрема, належить виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві (частина перша статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статті 16, 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Постанова Кабінету Міністрів України №691 від 08 вересня 2015 року «Про особливості призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності резервістам, які безпосередньо брали (беруть) участь в антитерористичній операції». Тобто позивач не позбавлений можливості в межах реалізації державою гарантій соціального і правового захисту військовослужбовців отримати одноразову грошову допомогу в порядку, визначеному статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2018 року у справі №760/5467/16-ц Таким чином, оскільки вимоги позивача не знайшли свого підтвердження належним та допустимими доказами по справі, суд відмовляє в задоволенні позову. Відповідно до вимог статті 5 Закону України «Про судовий збір» та положень статті 141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору та у задоволенні позову відмовлено, судові витрати слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed