Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-28 00:00:00

у квітні 2021 року позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва із вказаним позовом, в якому просила: скасувати як незаконне рішення Київської міської ради від 02.12.2010 №284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» від 02.12.2010 року в частині включення до об`єктів комунальної власності м. Києва житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ; скасувати державну реєстрацію права комунальної власності на нежитлове приміщення №1-3 групи приміщень №104 в літ «А» загальною площею 330,1 кв.м., проведену 29.03.2017 державним реєстратором Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації); скасувати як незаконне рішення Київської міської ради від 14.05.2019 №532/7188 «Про затвердження переліку об`єктів комунального майна територіальної громади м. Києва, що підлягають приватизації» в частині включення нежитлового приміщення №1-3 групи приміщень №104 в літ «А» загальною площею 330,1 кв.м. в житловому будинку [ADDRESS] . Позовні вимоги позивачка обґрунтувала тим, що вона являється власником квартири [ADDRESS] , а також, у відповідності до приписів закону, співвласником допоміжних приміщень цього будинку, у тому числі підвалів. 16.03.2021 до одного з підвалів будинку зайшли сторонні особи та повідомили, що вони являється новими його власниками. У подальшому, від третьої особи отримано інформацію, що приміщення підвалу площею 330,1 кв.м. перебуває на стадії приватизації. Після цього позивачка знайшла інформацію на сайті Prozorro, що підвальне приміщення під виглядом нежитлового виставлено на приватизацію у 2019 році, а її представник отримав витяг з реєстру, з якого вбачається, що допоміжне підвальне приміщення зареєстровано під виглядом нежитлового у комунальну власність. Підставою для державної реєстрації зазначено рішення Київської міської ради №284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» від 02.12.2010. В оголошенні на сайті «Державні Торги онлайн» зазначено, що приміщення розміщуються у підвальному поверсі будинку, приміщення виставлене на приватизацію за такими кодами: CAV-PS:04212000-7 - Будівля складу, ангару тощо та їх частин; ДК 018:2000:125 - Будівлі промисловості та склади. Очевидно, як вважає позивачка, підвал будинку не являється такими приміщеннями. Ця приватизація здійснюється на підставі рішення Київської міської ради від 14.05.2019№532/7188 «Про затвердження переліку об`єктів комунального майна територіальної громади м. Києва, що підлягають приватизації». Позивачка вважає, що рішення про включення будинку до об`єктів комунальної власності та подальшу приватизацію підвалу є незаконними та підлягають скасуванню, виходячи із наступного. Так, незаконність рішення від 02.12.2010 про включення окремого житлового багатоквартирного будинку до складу комунального майна встановлена постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.08.2014 року у справі №826/10086/14. Крім того, позивачка зазначає, що нежитлові приміщення у багатоквартирному будинку так само як і житловий будинок в цілому не можуть бути об`єктами малої приватизації. Не можуть слугувати об`єктами приватизації і допоміжні приміщення багатоквартирного будинку, адже вони перебувають у спільній власності мешканців будинку. Оскільки спірне приміщення є підвалом, воно призначене для обслуговування будинку та його комунікацій, а відтак є допоміжними приміщеннями. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.04.2021 цивільна справа надійшла в провадження судді Осаулова А.А. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 14.04.2021 відкрито провадження у даній справі (суддя Осаулов А.А.) в порядку загального позовного провадження. 24.06.2021 на адресу суду від представника відповідача Київської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача, заперечуючи проти позову зазначив, що в результаті приватизації квартир багатоквартирного будинку їх мешканцями право власності в останніх на нежилі приміщення не виникає. Відтак, балансоутримувачем були вжиті заходи щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна шляхом подання відповідної заяви та у встановленому законом порядку зареєстровано право комунальної власності територіальної громади м. Києва на нежилі приміщення в житловому будинку по [ADDRESS] . Спірні приміщення у будинку не належать до категорії допоміжних, оскільки за своїм цільовим призначенням не слугують для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку, а тому власники кварти не набули право власності на спірні приміщення. Вказує, що до позовної заяви не долучено доказів належності спірних приміщення до категорії допоміжних. На думку представника відповідача, спірні рішення Київської міської ради видані на підставі та у межах повноважень, передбачених законом, та не порушують права позивачки. Крім того, представником відповідача Київської міської ради було подано заяву про застосування позовної давності до вимог про визнання незаконним та скасування рішення в частині від 02.12.2010 та про скасування державної реєстрації права комунальної власності, яка відбулася 29.03.2017, оскільки рішення Київської міської ради публікуються на офіційному сайті та в газеті «Хрещатик», інформація з реєстру речових прав також є доступною. 10.08.2021 на адресу суду від третьої особи Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» надійшли пояснення, відповідно до змісту яких, спірне приміщення перебувало у орендному користуванні ТОВ «Валента-Рент» на підставі відповідного договору від 15.06.2009. У подальшому, 18.05.2009, між вказаним товариством та Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної в м. Києві ради укладено договорі купівлі-продажу. Рішенням Господарського суду м. Києва від 09.11.2010 у справі №3/308 даний договір було розірвано. 29.03.2017 зареєстровано право комунальної власності на спірне приміщення, яке з 2011 року є вільним. 14.05.2017 приміщення увійшло до об`єктів малої приватизації. Спірні приміщення у будинку не належать до категорії допоміжних, оскільки за своїм цільовим призначенням не слугують для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку, а тому власники кварти не набули право власності на спірні приміщення. З врахуванням наведеного, представник просив суд відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, оскільки позивачкою не доведено обставин, на які вона посилається, як на підставу для задоволення позову. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08.06.2022 (суддя Осаулов А.А.) позовну заяву залишено без задоволення. Постановою Київського апеляційного суду від 07.11.2022 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08.06.2022 скасовано, провадження у справі закрито. Постановою Верховного Суду від 18.01.2023 постанову Київського апеляційного суду від 07.11.2022 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Київського апеляційного суду від 12.04.2023 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08.06.2022 залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 27.09.2023 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08.06.2022 та постанову Київського апеляційного суду від 12.04.2023 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.10.2023 цивільна справа надійшла в провадження судді Пономаренко Н.В. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 02.11.2023 цивільну справу прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23.02.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Позивачка та її представник у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі. При цьому, судом було заслухане вступне слово представника позивача в судовому засіданні 24.09.2024. У судовому засіданні представник відповідачів та представник третьої особи заперечували проти позову, просили відмовити в його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, розглянувши подані сторонами докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення по суті, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Вимогами ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. За умовами ч. 1 ст. 59 вказаного Закону, рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Згідно ч. 1 ст. 73 Закону, акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території. Вимогами п.22 ст.1 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» передбачено, що приватизація державного або комунального майна - платне відчуження майна, що перебуває у державній або комунальній власності, на користь фізичних та юридичних осіб, які відповідно до цього Закону можуть бути покупцями. Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч. 1 та ч. 2 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За умовами ч.ч.1-3 ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Згідно з ч.1 ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно зі ст.382 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», визначено, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення); нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна. Приписами ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що позивачка є власником квартири [ADDRESS] . Рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади м. Києва» затверджено перелік об`єктів права комунальної власності територіальної громади м. Києва згідно з додатками 1-10 до цього рішення. У додатку № 10 до рішення визначено перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Києва, що розміщені в Шевченківському районі, серед яких є будинок [ADDRESS] (загальна площа 10 147,00 кв.м., нежилих приміщень 241,00 кв.м). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 29.03.2017 державним реєстратором Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) проведено державну реєстрацію комунальної власності на нежилі приміщення № 1-3 групи приміщень № 104 в літ «А» загальною площею 330, 1 кв.м за адресою: [ADDRESS] . Підставою реєстрації є: рішення Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва», лист комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» № 13 від 29.03.2017, лист Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву № 30-08/3338 від 23.03.2017. Рішенням Київської міської ради від 14.05.2019 № 532/7188 «Про затвердження переліку об`єктів комунального майна територіальної громади м. Києва, що підлягають приватизації», серед іншого, затверджено перелік об`єктів малої приватизації, що перебувають у комунальній власності територіального громади м. Києва та підлягають приватизації згідно з додатком до цього рішення. У додатку до рішення Київської міської ради від 14.05.2019№ 532/7188 «Перелік об`єктів малої приватизації, що перебувають у комунальній власності територіального громади м. Києва та підлягають приватизації» зазначено нежиле приміщення (літ. «А») за адресою: [ADDRESS] , площею 330, 1 кв.м. Підставою для звернення до суду з даним позовом позивачка зазначила, що вона, як власник квартири у будинку, автоматично є співвласником всіх допоміжних приміщень будинку. Так, спірне приміщення є підвалом, воно призначене для обслуговування будинку та його комунікацій, а відтак є допоміжним приміщенням, та не може бути об`єктом приватизації. При цьому зазначила, що незаконність рішення Київської міської ради № 284/5096 від 02.12.2010 в частині включення багатоквартирного житлового будинку до складу комунального майна встановлена постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.08.2014 у справі №826/10086/14. Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Частинами 1, 2 ст. 4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку можуть бути фізичні та юридичні особи, територіальні громади, держава. Власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку. Статус допоміжного приміщення багатоквартирного будинку визначений в ст.1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Так допоміжні приміщення багатоквартирного будинку це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення); нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна. Отже, у цій справі спір виник щодо приміщення № 1-3 групи приміщень № 104 в літ «А» загальною площею 330, 1 кв.м за адресою: [ADDRESS] , яке зареєстроване як нежиле. При цьому, позивачка вважає, що спірне приміщення є допоміжним, а тому воно не може бути об`єктом приватизації. У постанові від 23.10.2019 у справі № 598/175/15 Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання. Допоміжними приміщеннями мають вважатися всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 18.07.2018 у справі№916/2069/17, від 22.11.2018 у справі № 904/1040/18, від 15.05.2019 у справі №906/1169/17. Верховний Суд у постанові від 27.09.2023 у даній справі, якою скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08.06.2022 та постанову Київського апеляційного суду від 12.04.2023 з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 23.10.2019 року у справі № 598/175/15, виснував, зокрема, що у вказаних правовідносинах саме на відповідача покладено обов`язок доведення того факту, що спірне приміщення не є допоміжним приміщенням, адже за загальним правилом всі нежитлові приміщення багатоквартирного житлового будинку мають статус допоміжних. При цьому колегія суддів враховує і те, що позивач є слабшою стороною у виниклих цивільних відносинах з органом місцевого самоврядування (органом державної влади), який, через реєстраційний орган Київської міської ради (КМДА), зареєстрував за собою право власності на спірний об`єкт нерухомого майна, і, відповідно, як власник зобов`язаний мати технічну документацію на це майно та надати її суду для надання правової оцінки. Під час нового розгляду даної справи та на виконання постанови Верховного Суду від 27.09.2023, представником відповідачів були подані до суду наступні письмові докази: 1) копію витягу з рішення Київської міської ради від 27.12.2001 №208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів м. Києва»; 2) копію довідки КП «Керуюча дирекція Шевченківської районної у м. Києві ради» від 19.11.2009 №633-вих про те, що ТОВ «Валента-рент» орендує в будинку нежитлове приміщення №104, загальною площею 330,1 кв.м і ці приміщення не є допоміжними, у них не розміщується загальнобудинкові інженерні мережі; 3) копію листа Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради від 25.03.2010 №5/2-084-006/58; 4) копію свідоцтва по право власності від 25.03.2010 серії [NUMBER] на нежилі приміщення №1,2,3 (групи приміщень №104) загальною площею 330,10 кв.м, які розташовані в [ADDRESS] ; 5) Копію технічної документації БТІ: копія технічного паспорта на приміщення громадського призначення, вбудовані в житловий будинок [ADDRESS] , виготовлений станом на 03.08.2009, що був поданий для оформлення свідоцтва про право комунальної власності від 25.03.2010 серії [NUMBER] на нежилі приміщення №1,2,3 групи приміщень №104, які розташовані по [ADDRESS] , загальною площею 330,10 кв.м; 6) Копію технічної документації БТІ: копію технічного паспорта на приміщення громадського призначення, вбудовані в житловий будинок [ADDRESS] , виготовлений станом на 10.10.2016, що був поданий для державної реєстрації права комунальної власності на нежитлове приміщення №1-3 групи приміщень №104 в літ «А», загальною площею 330,1 кв.м, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 19831361, проведеної 29.03.2017 державним реєстратором Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА). Відповідно до п. 7 Розділу VIII «Нумерація квартир (кімнат, жилих блоків, секцій у гуртожитках) та інших приміщень» Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року № 127 (далі - Інструкція №127), житлові та допоміжні приміщення нумеруються арабськими цифрами - окремо кожна квартира (група нежитлових приміщень, машино-місць) у порядку руху за годинниковою стрілкою, починаючи від входу. Нумерація сходових кліток та інших допоміжних приміщень спільного загальнобудинкового користування та неопалюваних приміщень позначається римськими цифрами. Як вбачається із наявних в матеріалах справи, а саме: в технічному паспорті на нежитловий будинок (приміщення) за адресою: [ADDRESS] , виготовленого станом на 03.08.2009 та в технічному паспорті на приміщення громадського призначення, вбудовані в житловий будинок [ADDRESS] , виготовленого станом на 10.10.2016, в плані за поверхами та відповідно в плані приміщень громадського призначення, вбудованих в житловий будинок, та експлікації, група приміщень №104 віднесена до нежитлових приміщень та відповідно пронумерована арабськими цифрами, а місця загального користування (сходи) загальною площею 17,5 кв.м на плані виділені окремо, шляхом позначення їх римськими цифрами. Крім того, в технічному паспорті наявний журнал підрахунку площі житлового будинку з нежитловими (вбудованими) приміщеннями, в якому підраховано площі окремо за видами приміщень-нежитловими приміщеннями та місцями загального користування. Відповідно до вказаного журналу група приміщень №104, загальною площею 330,1 кв.м віднесена до нежитлових приміщень та не включена до переліку місць загального користування. При цьому місця загального користування (сходи) в журналі відокремлені в окремий список з позначенням їх римськими цифрами. Дослідивши технічну документацію нежитлових приміщень будинку [ADDRESS] та, врахувавши вимоги Інструкції №127, суд приходить до висновку, що група приміщень №104, загальною площею 330,1кв.м., є нежитловим приміщенням, тобто приміщенням громадського призначення, вбудованим в житловий будинок, а не допоміжним приміщенням, як стверджує позивачка. До пояснень третьої особи КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» від 02.08.2021 № 194 було додано та зберігаються в матеріалах справи: копія рішення Шевченківської районної у м. Києві Ради від 25.06.2009 № 684 «Про приватизацію об`єктів комунальної власності Шевченківського району м. Києва»; копія рішення Шевченківської районної у м. Києві Ради від 29.09.2009 № 735 «Про внесення змін до деяких рішень Шевченківської районної у м. Києві ради з питань приватизації об`єктів комунальної власності»; копія договору оренди нежилих приміщень територіальної громади Шевченківського району м. Києва, укладеного з ТОВ «Валента-рент» № 267/2 від 15.06.2009; копія договору купівлі-продажу нежилих приміщень територіальної громади Шевченківського району м. Києва площею 330,1 кв.м на [ADDRESS] , укладеного з ТОВ «Валента-рент» від 18.05.2010 № 001445/10; копія рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2010 № 3/308 про розірвання договору купівлі-продажу нежилих приміщень територіальної громади Шевченківського району м. Києва площею 330,1 кв.м на [ADDRESS] , укладеного з ТОВ «Валента-рент» від 18.05.2010 № 001445/10. Документи, які є доказами того, що згадані спірні приміщення є об`єктами комунальної власності, не оскаржувались позивачем, зокрема: свідоцтво про право власності від 25.03.2010 серії [NUMBER] , рішення Шевченківської районної у м. Києві Ради від 25.06.2009 № 684, рішення Шевченківської районної у м. Києві Ради від 29.09.2009 № 735. Згідно до частин п`ятої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Однак, відповідно до змісту рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16.01.2023, на яке посилається представник позивача у своїх поясненнях під час судового засідання та в заяві від 06.12.2023 про долучення до матеріалів справи копії рішення, вбачається, що рішенням у згаданій справі № 761/1667/22 було задоволено позов щодо інших приміщень підвалу того самого багатоквартирного житлового будинку (приміщення № 123, загальною площею 326,1 кв.м., по [ADDRESS] ), а тому припущення представника позивача, що це ті самі приміщення, щодо яких відбувається спір у даній справі № 761/13667/22 (№1-3 групи приміщень №104 в літ «А» загальною площею 330,1 кв.м.), - є помилковими та не підтверджуються жодними доказами. Відтак, спірні приміщення, що є предметом розгляду в даний справі, як було підтверджено стороною відповідача, - не належать до допоміжних приміщень, які є необхідними для експлуатації будинку, а є окремим об`єктом цивільно-правових відносин - нежилими приміщеннями. Таким чином, на вказане спірне нежитлове приміщення 1-3 групи приміщень №104 в літ «А» загальною площею 330,1 кв.м. по [ADDRESS] , - не розповсюджується положення ч. 2 ст. 382 ЦК України. Окрім вказаного, суд зауважує, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 серпня 2014 року у справі №826/10086/14, яке залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2014 року, визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради від 02.12.2010 року №284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» в частині включення до Переліку об`єктів комунальної власності міста Києва житлового будинку за іншою адресою, адже визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради від 02.12.2010 року №284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» - в частині включення до Переліку об`єктів комунальної власності міста Києва житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . В іншій частині позову відмовлено. Окрім наведеного, суд враховує ту обставину, що протиправність рішення Київської міської ради від 02.12.2010 року №284/5096 вцілому вищезазначеним рішенням не встановлювалась. У відповідності до вимог ч. 7 ст. 82 ЦПК України, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. При цьому, відповідно до абзацу 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Суд прийшов до висновку, що стороною відповідача доведено, що спірне нежитлове приміщення 1-3 групи приміщень №104 в літ «А» загальною площею 330,1 кв.м. по [ADDRESS] , - не являється допоміжним, що підтверджено також місцем його розташування, з огляду на характеритики властивостей такого приміщення, оскільки воно не використовується для задоволення побутових потреб власників квартир, не пов`язане із їх життєзабезпеченням, відповідачем доведений винятковий статус спірного приміщення як ізольованого приміщення у будинку, що не належить до житлового фонду та є самостійним об`єктом нерухомого майна. При цьому, за вказаних обставин, суду не надано доказів, що права позивача порушені, враховуючи відсутність доказів, що органом місцевого самоврядування та державним реєстратором було порушено вимоги закону, права позивача в даному випадку не порушені, а тому не підлягають судовому захисту і в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. Щодо поданої представником відповідача Київської міської ради заяви про застосування позовної давності до вимог про визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради від 02.12.2010 №284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» від 02.12.2010 року в частині включення до об`єктів комунальної власності м. Києва житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та про скасування державної реєстрації права комунальної власності, яка відбулася 29.03.2017, суд повідомляє наступне. За правилами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. В постанові від 22.05.2018 року у справі N 369/6892/15 Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Отже, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави. Оскільки під час розгляду справи відповідачами спростовано доводи позивачки, що спірне приміщення є допоміжним приміщенням, тобто, відповідачами доведено належними та допустимими доказами, що це приміщення є нежитловим приміщенням і на нього не розповсюджується положення ч. 2 ст. 382 ЦК України, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову в зв`язку з безпідставністю позовних вимог. Тому підстав для відмови у позові у зв`язку пропуском строку давності не вбачається. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору, при цьому інші доводи сторін, викладені в їх заявах по суті, не впливають на вищевказані висновки суду. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, з огляду на предмет та підстави позову, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed