Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-27 00:00:00

До Біляївського районного суду Одеської області звернувся з позовом представник ТОВ «Консалт Солюшенс» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення 3% річних у розмірі 1619,02 доларів США та судові витрати. Позовна заява обґрунтована тим, що 25.04.2008 року між ВАТ КБ «НАДРА» та [PERSON] укладено кредитний договір «Автопакет» № 05/04/2008/840-К/461, за яким банк надав [PERSON] грошову суму у розмірі 10891,00 Доларів США на строк до 24.04.2013 року із застосуванням процентної ставки у розмірі 14,3% річних. Для забезпечення виконання кредитного договору між ВАТ КБ «НАДРА» та [PERSON] було укладено договір поруки № 05/04/2008/840-П/461. 26 лютого 2020 року між ПАТ «КБ «НАДРА» та ТОВ «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» було укладено договір про відступлення прав вимоги № GL2N79746. За зазначеним договором було відступлене право вимоги, зокрема, щодо заборгованості [PERSON] та [PERSON] за договором «Автопакет» № 05/04/2008/840-К/461 від 25.04.2008 року та договором поруки № 05/04/2008/840-П/461 від 25.04.2008 року. ТОВ «Консалт Солюшенс» сплатило ПАТ «КБ «НАДРА» кошти в порядку пункту 4 Договору до моменту набуття чинності Договором у розмірі 1568700,27 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 35 від 03.02.2020 року. 18.06.2013 року заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області у справі № 496/2175/13-ц позовну заяву ПАТ «КБ «Надра» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за Договором «Автопакет» № 05/04/2008/840-К/461 від 25.04.2008 року - було задоволено. 27.04.2020 року ухвалою Біляївського районного суду Одеської області у справі № 496/2175/13-ц заяву ТОВ «Консалт Солюшенс» про заміну сторони стягувана її правонаступником задоволено. Замінено сторону стягувана по справі № 496/2175/13-ц, а саме ПАТ «КБ «Надра» на його правонаступника ТОВ «Консалт Солюшенс» у зв`язку з переходом до ТОВ «Консалт Солюшенс» прав кредитора, відповідно до Договору № GL2N79746 пре відступлення (купівлю продаж) прав вимоги у виконавчому провадженні за виконавчими документами у справі № 496/2175/13-ц, у стягненні солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за Кредитним договором № 05/04/2008/840-К/461 від 25.04.2008 року в сумі 17 989,07 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 143786,64 гривень та сплачений судовий збір у сумі 1437,86 гривень. Таким чином, ПАТ «КБ «Надра» вибуло як кредитор із правовідносин, що виникли за Договором «Автопакет» № 05/04/2008/840-К/461 від 25.04.2008 року, Договором і поруки № 05/04/2008/840-П/461 від 25.04.2008 року. Новим кредитором у цих правовідносинах стало - ТОВ «Консалт Солюшенс». Враховуючи все вищенаведене, ТОВ «Консалт Солюшенс» є правонаступником ПАТ «КБ» Надра» у правовідносинах що виникли на підставі Договору «Автопакет» № 05/04/2008/840-К/461 від 25.04.2008 року, та які були предметом розгляду у справі № 496/2175/13-ц за позовом ПАТ «КБ» Надра» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за Договором «Автопакет» № 05/04/2008/840-К/461 від 25.04.2008 року. Оскільки, заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області, по справі № 496/2175/13-ц від 18.06.2013 року не виконано, сума заборгованості складає 17 989 доларів США 07 центів, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 143786,64 грн. Ухвалою судді Біляївського районного суду Одеської області від 18 червня 2024 року було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. Окрім того, відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Представник позивача до судового засідання не з`явився, на адресу суду направив заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав (а.с.116-117). Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про причини не явки суд не повідомили, також в установлений ч. 7 ст. 178 ЦПК України строки не подали до суду відзив на позовну заяву, будучи повідомленими належним чином про наявність ухвали про відкриття провадження та необхідністю подання відзиву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. При цьому відповідачка [PERSON] надала до суду заяву про ознайомлення з матеріалам справи, яке було задоволено та ознайомлено відповідачку з матеріалами справи, також надійшла заява про надання часу з метою врегулювання спору, також дане клопотання було задоволено та відкладено розгляд справи (а.с.96, 107), після чого відповідачка до судових засідань не з`являлася. Оскільки відповідачка була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання відповідно до частин 3, 4, 11 ст. 128 ЦПК України (а.с.85, 89, 90, 101, 103-105, 108), в судове засідання не з`явився без поважних причин, крім того відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання відповідно до частин 3, 4, 11 ст. 128 ЦПК України (а.с. 86, 91-92, 102, 106, 110), в судове засідання не з`явився без поважних причин, а представник позивача не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, судом було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК України. Судом, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за принципами встановленими ст.89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 25.04.2008 року між ВАТ КБ «НАДРА» та [PERSON] укладено кредитний договір «Автопакет» № 05/04/2008/840-К/461, за яким банк надав [PERSON] грошову суму у розмірі 10891,00 Доларів США на строк до 24.04.2013 року із застосуванням процентної ставки у розмірі 14,3% річних (а.с. 22-26). Для забезпечення виконання кредитного договору між ВАТ КБ «НАДРА» та [PERSON] було укладено договір поруки № 05/04/2008/840-П/461 (а.с. 27-30). 26 лютого 2020 року між ПАТ «КБ «НАДРА» та ТОВ «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» було укладено договір про відступлення прав вимоги № GL2N79746 (а.с. 35-38). За зазначеним договором було відступлене право вимоги, зокрема, щодо заборгованості [PERSON] та [PERSON] за договором «Автопакет» № 05/04/2008/840-К/461 від 25.04.2008 року та договором поруки № 05/04/2008/840-П/461 від 25.04.2008 року. ТОВ «Консалт Солюшенс» сплатило ПАТ «КБ «НАДРА» кошти в порядку пункту 4 Договору до моменту набуття чинності Договором у розмірі 1568700,27 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 35 від 03.02.2020 року. 18.06.2013 року заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області у справі № 496/2175/13-ц позовну заяву ПАТ «КБ «Надра» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за Договором «Автопакет» № 05/04/2008/840-К/461 від 25.04.2008 року - було задоволено (а.с. 31-34). 27.04.2020 року ухвалою Біляївського районного суду Одеської області у справі № 496/2175/13-ц заяву ТОВ «Консалт Солюшенс» про заміну сторони стягувана її правонаступником задоволено. Замінено сторону стягувана по справі № 496/2175/13-ц, а саме ПАТ «КБ «Надра» на його правонаступника ТОВ «Консалт Солюшенс» у зв`язку з переходом до ТОВ «Консалт Солюшенс» прав кредитора, відповідно до Договору № GL2N79746 пре відступлення (купівлю продаж) прав вимоги у виконавчому провадженні за виконавчими документ ми у справі № 496/2175/13-ц, у стягненні солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за Кредитним договором № 05/04/2008/840-К/461 від 25.04.2008 року в сумі 17 989,07 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 143786,64 гривень та сплачений судовий збір у сумі 1437,86 гривень. Таким чином, ПАТ «КБ «Надра» вибуло як кредитор із правовідносин, що виникли за Договором «Автопакет» № 05/04/2008/840-К/461 від 25.04.2008 року, Договором і поруки № 05/04/2008/840-П/461 від 25.04.2008 року. Новим кредитором у цих правовідносинах стало - ТОВ «Консалт Солюшенс». Враховуючи все вищенаведене, ТОВ «Консалт Солюшенс» є правонаступником ПАТ «КБ» Надра» у правовідносинах що виникли на підставі Договору «Автопакет» № 05/04/2008/840-К/461 від 25.04.2008 року, та які були предметом розгляду у справі № 496/2175/13-ц за позовом ПАТ «КБ» Надра» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за Договором «Автопакет» № 05/04/2008/840-К/461 від 25.04.2008 року. Оскільки, заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області, по справі № 496/2175/13-ц від 18.06.2013 року не виконано, сума заборгованості складає 17 989 доларів США 07 центів, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 143786,64 грн (а.с. 47-18). Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Отже, судом встановлено, що борг [PERSON] та [PERSON] перед правонаступником ПАТ КБ «Надра» - ТОВ «Консалт Солюшенс» є зобов`язанням відповідно до норм цивільного права. За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті У країни чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-п. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України, у конструкції Цивільного кодексу України розташована у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Кодексу. Відтак, приписи розділу І книги 5ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5ЦК України), а так само й на грошові зобов`язання, що виникли на підставі рішення суду та за своєю правовою природою носять цивільно-правовий характер. Таким чином, у статті 625 ЦК України, визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), а також у постанові від 31 січня 2019 року у справі №761/4878/16-ц (провадження № 61- 1625св18). Суд звертає увагу відповідачів, що за змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі №6-1946с15, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18), в постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі №753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі №461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц, а відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПІК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, на будь-яке грошове зобов`язання поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України в тому числі і на зобов`язання щодо виконання рішення суду майнового характеру. Аналогічні висновки підтверджені Верховним Судом у постановах від 24 січня 2019 року по справі №758/5545/16-ц, від 23 січня 2019 року по справі №320/7215/16-ц, від 15 січня 2019 року по справі №910/17566/17. Судом встановлено, що у даному випадку відповідачі мають невиконане грошове зобов`язання перед позивачем у розмірі 17989,07 доларів США, що підтверджується вищезазначеним заочним рішенням суду. Вимогами частин першої та другої статті 14 ЦПК України закріплено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Суд зауважує, що з огляду на те, що відповідачі порушили грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. Також, суд акцентує увагу на тому, що відповідно до пункту 91 постанови Великої палати Верховного суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно із вимогами статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У зв`язку із викладеним, суд вважає правомірним звернення позивача до суду із вимогою про стягнення з відповідачів 3-х відсотків річних нарахованих на суму заборгованості за період з 24.02.2019 року по 23.02.2022 року у розмірі 1619,02 доларів США. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів саме тій валюті, яка визначена договором, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідно до ст. 541, 542 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. У разі солідарної вимоги кредиторів (солідарних кредиторів) кожний із кредиторів має право пред`явити боржникові вимогу у повному обсязі. Відповідно до ст. 554 ЦК України, уразі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та законними, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Що стосується вимог позивача про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн., то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"(далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону №5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VIвидами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Зазначений правовий висновок узгоджується з позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року справа №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19. Також, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 301/1894/17. Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». З матеріалів справи вбачається, що інтереси ТОВ «Консалт Солюшенс» у суді представляли адвокат Коваленко Сергій Олегович. До позову було надано копію ордера № 1347187 та копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 17-18). Разом з тим, документів, що свідчать про оплату наданих послуг, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки та ін.), які б засвідчували факт того, що ТОВ «Консалт Солюшенс» дійсно понесло витрати на правничу допомогу, матеріали справи не містять. При цьому, при застосуванні правової позиції до даних правовідносин, суд надає пріоритет висновкам, які викладені, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року справа №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 301/1894/17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення вимог представника позивача про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 10000 грн. та прийшов до переконання про часткове задоволення у розмірі 5000 грн.

Outcome: partial