Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із згаданим позовом до відповідача, в якому прохає позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що він та відповідачка є батьками неповнолітнього [PERSON] . Після народження і по 2016 рік син проживав то разом із ним, то з матір`ю. Однак, починаючи з 2016 року по сьогоднішній час мати дитини фактично покинула сина, не телефонувала, не приїжджала, сином взагалі не цікавилась, фінансово не допомагала та взагалі самоусунулась від здійснення материнства протягом останніх семи років. Син [PERSON] має статус дитини з інвалідністю, його законним представником є позивач, дитина постійно проживає з ним та перебуває на повному утриманні батька. Відповідачка свідомо нехтує своїми правами та обов`язками, самоусунулась від покладених на неї материнських обов`язків у відношенні сина, у зв`язку із чим позивач прохає позбавити [PERSON] батьківських прав. За ухвалою суду від 19.07.2024 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Одночасно судом було задоволено клопотання представника позивача про витребування від Державної прикордонної служби відомості про перетин кордону відповідачем та зобов`язано орган опіки та піклування підготувати та подати суду письмовий висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. 25.07.2024 запитувані відомості надійшли на адресу суду. 24.10.2024 органом опіки та піклування виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради подано до суду висновок щодо розв`язання спору. Ухвалою суду від 24.10.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідач правом надання відзиву на позовну заяву та доказів, що підтверджують заперечення проти позову, не скористалась. Будучи у встановленому законом порядку повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, повторно в судове засідання не прибула. З`ясувавши думку позивача та представника позивача, суд визнав можливим у відповідності до ст.ст.223,281 ЦПК України проведення заочного розгляду справи на підставі наданих сторонами доказів, про що без виходу до нарадчої кімнати судом 09.01.2025 була постановлена відповідна ухвала. В судовому засіданні 09.01.2025 позивач та його представник повністю підтримали заявлені вимоги, посилаючись на викладені у позові обставини. Позивач пояснив, що у зареєстрованому шлюбі вони з відповідачкою не перебували та мають спільного сина [PERSON] , вихованням та утриманням якого протягом останніх семи років займається лише він. Мати дитини сином не цікавиться, будь-який зв`язок з нею відсутній. Представник позивача в суді наголосив, що відповідач свідомо протягом семи років не бере участі у вихованні дитини, аліменти за рішенням суду не сплачує, у 2018 році вона перетнула кордон і більше на територію України не поверталась, сином у будь-який спосіб не цікавилась. Представник третьої особи прохала врахувати поданий органом опіки та піклування висновок та в інтересах дитини підтримала позов. Будучи належно повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, сторони, представник позивача та третьої особи в судове засідання 27.01.2025 не прибули. Позивач, його представник та представник третьої особи, звернулись із клопотаннями про проведення розгляду справи за їх відсутності, підтримуючи попередньо висловлені позиції щодо підтримання позовних вимог. Відповідач причин неприбуття не повідомила, із клопотаннями про відкладення розгляду справи не зверталась. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку із неприбуттям в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалось. Суд, з`ясувавши позиції учасників справи, встановивши фактичні обставини, дослідивши матеріали, заслухавши показання свідків та оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.7 та ч.8 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За змістом ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ст.ст.18, 27 Конвенції про права дитини, держави - учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ч.1ст.9 Конвенції про права дитини). Отже, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. При цьому, права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER] (а.с.10). [PERSON] має статус дитини з інвалідністю, його законним представником зазначений батько [PERSON] , тривалість перебування на інвалідності встановлена з 03.06.2020 до 18.06.2027 та призначені відповідні індивідуальні програми реабілітації (а.с.11-16). Згідно з повідомленням Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб (а.с.59), відомості про зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] , [INFO] , за наявними обліками реєстру територіальної громади відсутні. За матеріалами справи, громадянка України [PERSON] , [INFO] , документована паспортом для виїзду за кордон серії [NUMBER] , виданим 06.08.2014 (а.с.17). Відповідно до повідомлення головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 24.07.2024 (а.с.67), громадянка [PERSON] , паспорт [NUMBER] , 22.02.2018 здійснила перетин державного кордону за напрямом виїзд Київ-Тбілісі та більше на територію України станом на 24.07.2024 не поверталась. Згідно із свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] одружились 20.04.2019, про що Шевченківським районним у місті Полтаві відділом ДРАЦС ГТУЮ у Полтавській області складено актовий запис № 316 від 20.04.2019 (а.с.18). За рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 29.06.2023 у справі №545/2174/23 (а.с.20-21), встановлено факт, що [PERSON] самостійно виховує та повністю утримує свого неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який є дитиною з інвалідністю та потребує постійного догляду. Також судом встановлено факт відсутності участі [PERSON] у вихованні та утриманні її неповнолітнього сина [PERSON] . Згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу, [PERSON] протягом 2000-2023 років має стабільний дохід (а.с.22-26). Відповідно до характеристики наданої гімназією № 25 Полтавської міської ради, учень гімназії [PERSON] має особливі освітні потреби, батько приділяє належну увагу вихованню й навчанню дитини, створює усі необхідні умови для нормального розвитку сина (а.с.27). Як убачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] є офіційно працевлаштованим, за місцем роботи характеризується позитивно, за довідкою про проходження психіатричного огляду від 20.03.2024 ознак психіатричного та наркологічного розладу не виявляє, має постійне місце проживання (а.с.28,34-38,40-42,47-48). Згідно з судовим наказом виданим Київським районним судом м. Полтави від 18.09.2023 у справі № 552/5431/23, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 14.09.2023 до повноліття дитини (а.с.29). Постановою державного виконавця Подільського ВДВС Мікіти Т.І. від 25.09.2023 відкрито виконавче провадження № 72871641 щодо виконання вказаного судового наказу № 552/5431/23 (а.с.32). Згідно із розрахунком заборгованості зі сплати аліментів (а.с.30), станом на 14.03.2024 заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] складає 20115,05 грн. Відповідно до висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Подільської районної у м.Полтаві ради за №351 від 22.10.2024 (а.с.91-93), позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON] визнано доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що є братом позивача. Брат самостійно виховує сина [PERSON] , мати дитини він бачив приблизно 9-10 років тому. Син постійно проживає разом з позивачем, всім необхідним його забезпечує брат, мати дитини сином не цікавиться. Свідок [PERSON] показав, що є сусідом позивача. Позивач проживає разом із сином протягом останніх семи років, сам його виховує, мати дитини свідок ніколи не бачив. Будучи допитаною свідок [PERSON] суду показала, що є матір`ю позивача, відповідачку востаннє бачила у 2015-2016 роках. Приблизно у 2018 році [PERSON] привезла сина батьку, залишила його, а сама поїхала у Грузію та з того часу сина доглядає [PERSON] . Син [PERSON] постійно проживає з позивачем та його теперішньою дружиною. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що проживає по сусідству з позивачем, знайома з ним близько 14-15 років. Відповідачку знає, бачила її вагітною. Коли сину позивача було близько 6-7 років, мати залишила його з батьком. З того часу відповідачку свідок не бачила, позивач виховує сина самостійно. Згідно із ст.171 СК України, дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Як встановлено судом, спільний син сторін [PERSON] має статус дитини з інвалідністю та за висновками практичного психолога навчального закладу за психоемоційним станом неповнолітньому не рекомендовано давати пояснення щодо його матері, так як згадки про матір викликають у дитини негативні емоції, внутрішні переживання, що може нашкодити його здоров`ю. При розмові з [PERSON] останній не бажає говорити про матір, вважає що вона його покинула. З огляду на викладене суд дійшов висновку про недоцільність з`ясування думки дитини щодо вирішення спору в судовому засіданні задля виключення психотравмуючих факторів. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (ст.150 СК України.) Згідно із ч.2, ч.4 ст.155 СК України,\~батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Суд вказує, що у відповідності до п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. За змістом\~ст.165 Сімейного кодексу України\~право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст.ст.11,\~12 Закону України «Про охорону дитинства», предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Ухилення від виконання юридичного обов`язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Так, батько чи мати вважатимуться такими, що ухиляються від обов`язку по вихованню дитини, коли вони не проявляють до неї щонайменшої батьківської турботи, хоча мають таку можливість. Як встановлено в ході розгляду справи, відповідач тривалий час свідомо нехтує своїми обов`язками по відношенню до дитини, не проявляючи до сина материнської турботи, не спілкується та не опікується ним, хоча наявності перешкод у цьому судом не встановлено, матеріальної підтримки не надає. З огляду на досліджені докази, суд вважає, що відповідачка за власною ініціативою самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї дитини, без поважних причин залишивши її без уваги та турботи, у 2018 року виїхала за межі країни і з того часу з сином не спілкується, його життям і розвитком не цікавиться, не проявляє жодного інтересу, а отже така поведінка відповідача відносно сина є свідомим нехтуванням своїми батьківськими обов`язками. Зазначені фактори суд розцінює як умисне ухилення відповідачем від виховання дитини, що є підставою для позбавлення її батьківських прав у відношенні до сина. Таким чином суд вважає позов [PERSON] обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення у повному обсязі. Між тим, суд вважає за необхідне наголосити на тому, що у відповідності до вимог\~ст.169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. На підставі викладеного та

Outcome: approved