Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, згідно якої просить суд ухвалити рішення, яким: розірвати шлюб, укладений між нею та [PERSON] , зареєстрований в Центральному відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременчуцького МУЮ у Полтавській області за актовим записом №98; після розірвання шлюбу залишити позивачу прізвище « [PERSON] »; стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги мотивовані тим, що 21.02.2015 року у Центральному відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременчуцького МУЮ у Полтавській області між нею та відповідачем було укладено шлюб, актовий запис №98. Від вказаного шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що на даний час відповідач фактично проживає окремо, матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Дитина проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS] , перебуває на її утриманні і піклуванні. При цьому, відповідач працевлаштований, має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини, інших непрацездатних осіб на утриманні не має. Позивач [PERSON] зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалось через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та обов`язки з ведення спільного господарства, внаслідок чого між сторонами постійно виникали суперечки. На даний час шлюбні відносини та ведення спільного господарства фактично припинені, позивач вважає, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе, суперечитиме інтересам сторін. Також позивач [PERSON] вказує про недоцільність надання часу на примирення, оскільки це не виправить стан шлюбних відносин, оскільки вказані вище обставини продовжуються протягом тривалого часу, а спроби примирення в минулому не принесли жодних результатів. Окрім того, як вказує позивач [PERSON] , відповідач працює неофіційно та отримує стабільну заробітну плату, та з урахуванням положення дитини, яка потребує матеріальної допомоги, її стан здоров`я, матеріальне становище відповідача, вважає за необхідне стягнути з [PERSON] аліменти на утримання дитини в розмірі частини з усіх видів заробітку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 15.11.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, однак надала до суду заяву, згідно якої просила суд розглянути справу без її участі та вказала, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, не надав суду пояснень про причини неявки, відзиву не надав. Відповідно до частини 8 статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 280 Цивільного процесуального Кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причини або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторони позивача та відповідача на підставі письмових матеріалів справи, оскільки відповідач повідомлявся належним чином про дату, час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов суду не направив, позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення. У зв`язку з неявкою сторін у судове засідання, на підставі частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, враховуючи думку позивача, проаналізувавши матеріали справи, приходить до наступних висновків. 21.02.2015 року між позивачем [PERSON] , [INFO] , та відповідачем [PERSON] , [INFO] , було зареєстровано шлюб у Центральному відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області, про що здійснено відповідний актовий запис №98, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , яке видано 21.02.2015 року. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане 13.07.2015 року Крюківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області. Відповідно до статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно зі статтею 56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин. Відповідно до частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно із положеннями пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. В судовому засіданні встановлено, що подружжя фактично шлюбно-сімейних відносин не підтримує, спільного господарства не веде, проживає окремо. Збереження шлюбу суперечить, зокрема, інтересам позивача. Приймаючи до уваги ту обставину, що сторони фактично не підтримують шлюбно-сімейних стосунків, спільного господарства не ведуть, а також відсутність обставин, які унеможливлюють розірвання шлюбу, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог позивача [PERSON] в частині розірвання шлюбу і вважає їх такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до\~статті 113 Сімейного кодексу України\~особа, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу [PERSON] бажає залишити прізвище, набуте у шлюбі, « [PERSON] ». Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення аліментів, суд виходить з наступного. В судовому засіданні встановлено, що сторони разом не проживають, дитина [PERSON] , [INFO] , проживає з матір`ю [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , що вбачається із акту про проживання від 15.10.2024 року? складений фахівцем відділу по роботі з абонентами ТОВ «Керуюча компанія «Будсервіс» Тесленко О.В., підписаний громадянами [PERSON] та [PERSON] . Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого\~частиною п`ятою\~статті 157 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлено принцип рівності обов`язку батьків щодо утримання дитини. В судовому засіданні встановлено, що батько дитини [PERSON] допомоги на утримання дитини [PERSON] в добровільному порядку не надає, відповідно до статті 187 Сімейного кодексу України за власною ініціативою аліменти не виплачує. Угоди про добровільну сплату аліментів, згідно статті 189 Сімейного кодексу України, між сторонами не укладено. Ненадання матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини є порушенням обов`язку батьків піклуватися про своїх дітей. Відповідно до статті 183 Сімейного Кодексу України, стягнення аліментів може проводитися у визначеній судом частці від заробітку батька (матері) дитини. Частиною 1\~статті 182\~Сімейного кодексу\~України встановлено,\~що при\~визначенні розміру\~аліментів суд\~враховує: 1)\~стан здоров`я\~та матеріальне\~становище дитини; 2)\~стан здоров`я\~та матеріальне\~становище платника\~аліментів; 3)\~наявність у\~платника аліментів\~інших дітей,\~непрацездатних чоловіка,\~дружини,\~батьків,\~дочки,\~сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно частини 2 статті 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів\~має бути\~необхідним та\~достатнім для\~забезпечення гармонійного\~розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. З урахуванням положень статті 182 Сімейного кодексу України, зважаючи на встановлений статтею 180 Сімейного кодексу України принцип рівності обов`язку батьків щодо утримання дитини, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, та визначає розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на утримання малолітньої дитини, в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, у зв`язку із чим суд вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають задоволенню. Оскільки, статтею 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1\~211 грн. 20 коп., який було сплачено позивачем при подачі позову до суду.

Outcome: approved