Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про стягнення аліментів. Посилається на те, що 10 вересня 2011 року уклав шлюб із [PERSON] . За час шлюбу у сторін народилося двоє дітей: син - [PERSON] , [INFO] та донька - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 28 липня 2021 року шлюб між ними було розірвано. З часу розірвання шлюбу, позивач з дітьми проживає окремо від відповідачки та самостійно утримує дітей. Через війну в Україні та військову агресію Росії, позивач був вимушений виїхати з м.Києва та разом з дітьми проживають у с.Горбова Чернівецького району. Відповідачка участі у вихованні дітей не бере та матеріально не допомагає. Діти проживають з позивачем, який не має можливості повноцінно працевлаштуватися. Відповідачка жодної матеріальної допомоги на утримання дітей не надає та проживає тривалий час окремо. Оскільки цього відповідачка участі у вихованні дітей не бере та матеріально не утримує, позивач просив стягнути з [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] у розмірі 2500 гривень щомісячно та до досягнення дітьми повноліття. Водночас просив залишити дітей на його самостійне виховання. У судове засідання позивач не з`явився, проте подав до суду заяву у якій просить провести розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак подала відзив на позовну заяву в якому послалася на те, що дійсно у неї з позивачем за час шлюбу народилося двоє дітей: син - [PERSON] , [INFO] та донька - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 28 липня 2021 року шлюб ними було розірвано. З часу розірвання шлюбу позивач проживає окремо з дітьми та самостійно їх утримує. Однак, з посиланням відповідача з приводу того, що вона як матір участі у вихованні дітей не бере участі та матеріально не допомагаю не відповідає дійсності, оскільки вонажодним чином не припинила бачитись і спілкуватись з дітьми, систематично бере участь в матеріальному забезпеченні дітей та духовному їх розвитку. Посилаючись на те, що вона бажає брати участь у вихованні та утриманні дітей, також беручи до уваги, що позивач як батько дітей також бажає приймати участь у їх вихованні та утриманні, на її думку вимога позивача про стягнення аліментів є безпідставною у зв`язку із чим просила відмовити у її задоволенні. Однак, що стосується вимоги позивача щодо залишення неповнолітніх дітей проживати разом із батьком, то таку вимогу визнає частково, а саме в частині визначення місця проживання разом із батьком неповнолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . Водночас просила залишити проживати неповнолітню [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] , на її самостійному вихованні та утриманні без участі батька. Позивач [PERSON] у відповіді на відзив позовні вимоги підтримав частково, а саме просив суд задовольнити позов частково, тобто в частині залишення неповнолітнього сина, [PERSON] , [INFO] проживати разом із ним (батьком), на його самостійному вихованні та утриманні без участі матері. Решта позовних вимог просив залишити без розгляду. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, батьками неповнолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , тобто сторони по справі, про що свідчить свідоцтва про народження неповнолітніх дітей. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року зі змінами, схваленими резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року № 50/155, ратифікованої постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року № 789-X11 (далі Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно з вимогами ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно ч.ч.4-6 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до ч.ч.1-2 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. При цьому згідно ч.2 ст.161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (ч.1ст.29 ЦК). Кожна особа має право на вільний вибір місця проживання (ч.1ст.33 Конституції). Однак визначення місця проживання дітей має свою специфіку, оскільки діти, як правило, в силу своєї психічної та фізичної незрілості, фактичної нездатності проживати самостійно мають проживати разом зі своїми батьками або з особами, які їх заміняють. Отже, чинне законодавство встановлює особисте немайнове право батьків визначати місце проживання дитини. З огляду на викладене, вирішуючи питання щодо прав малолітніх дітей після, суд бере до уваги позицію КЦС ВС, висловлену в постанові від 15 січня 2020 року, №200/952/18, постанові №338/143/20 (провадження №61-6809св21), а також домовленість батьків, які подали суду відповідні заяви. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991 р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Такими чином, враховуючи вище встановлені судом обставини, що свідчать про те, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] проживає з батьком, який належно ним опікується і утримує, діючи в інтересах дитини, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позову [PERSON] в частині визначення місця проживання дитини з батьком, анеповнолітню [PERSON] , [INFO] залишити проживати разом із матір`ю [PERSON] на її самостійному вихованні та утриманні. Щодо вимоги позивача про стягнення аліментів на утримання дитини, суд зазначає наступне. У процесі розгляду цивільних справ учасники справи мають права та обов`язки визначені статтею 43 ЦПК України. Крім того, сторони, якими є позивач і відповідач, мають процесуальні права та обов`язки відповідно до статті 49 ЦПК України. Сторони користуються рівними процесуальними правами. Пунктом 1 частини 2 статті 49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. (ч.3 ст.49 ЦПК України). Зважаючи на наведене, а саме відмову позивача від частини позовних вимог, а саме стягнення аліментів на утримання дітей, то таку вимогу позивача слід залишити без розгляду.

Outcome: partial