Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-20 00:00:00

24 вересня 2024 року до Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшла позовна заява, якою представник позивача адвокат Сацик Р.В. просить суд : визнати за [PERSON] право на завершення приватизації та державної реєстрації права власності земельної ділянки площею 0,0549 гектарів, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 3220884800: 04:009:0729, розташовану на території Любарецької сільської ради Бориспільського району Київської області в порядку спадкування за заповітом, після померлого [INFO] [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить, в тому числі, земельна ділянка площею 0,0549 га з цільовим призначенням для для ведення товарного сільськогосподар-ського виробництва, з кадастровим номером 3220884800:04:009:0729, яка розташована на території Любарецької сільської ради Бориспільського району Київської області. За життя спадкодавець склав заповіт, відповідно до якого заповів все своє майно позивачу [PERSON] , 1973 року народження. Позивач у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Інші спадкоємці від прийняття спадщини відмовились. Позивач в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] набула право власності на земельну ділянку площею 0,5496 гектарів в межах згідно з планом, кадастровий номер: 3220884800:04:005:0240, земельну ділянку площею 0,5013 гектарів в межах згідно з планом, кадастровий в межах згідно з планом, кадастровий номер: 3220884800:04:007:0411, земельну ділянку площею 0,2795 гектарів в межах згідно з планом, кадастровий в межах згідно з планом, кадастровий номер: 3220884800:02:005:0750, 1/3 частки земельної ділянки площею 0,2497 гектарів в межах згідно з планом, кадастровий номер: 3220884801:01:015:0001, 1/3 частки земельної ділянки площею 0,1492 гектарів в межах згідно з планом, кадастровий номер: 3220884801:01:015:0002, 1/3 частки житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель і споруд, що знаходиться в [ADDRESS] . За час свого життя [PERSON] було розпочато процедуру приватизації вищевказаної земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України. Проте, оформити у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку площею 0,0549 гектарів, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 3220884800:04:009:0729, розташовану на території Любарецької сільської ради Бориспільського району Київської області [PERSON] не встиг. З цих підстав позивач вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав на спадкове майно з даним позовом. Ухвалою суду від 16 жовтня 2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання з викликом та повідомленням. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій. 19 листопада 2024 року ухвалою суду підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті з викликом та повідомленням. В судове засідання сторони, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явились. Від представника позивача надійшла заява з проханням слухати справу без його та позивача участі, позовні вимоги повністю підтримав та просив задовольнити. Від відповідача Бориспільської міської ради Київської області надійшла заява, якою просили розгляд справи проводити без участі їх представника та прийняти рішення за наявними матеріалами справи. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за №761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складання повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Дослідивши подані заяви та матеріали справи, в тому числі належним чином завірену копію спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Приписами ч. 1, 3\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 3,\~4\~ст.\~12\~ЦПК України\~кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обґрунтовуючи судове рішення, суд також приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~відповідно якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. Так, враховуються висновки, зазначені у рішенні в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року (серія А, № 303А, п. 2958), згідно якого Суд повторює, що згідно усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 11 квітня 2011 року Управління ЗАГС адміністрації м. Тамбов Тамбовської області російської федерації; копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданим с.Любарці с/р Бориспільського району Київської області та копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Сумського міськвиконкому (15-16, 33). На випадок своєї смерті [PERSON] залишив заповіт, відповідно до якого все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті, і на що він за законом матиме право заповів [PERSON] , 1973 року народження (а.с. 22). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої входить: право на завершення приватизації на земельну ділянку площею площею 0,0549 гектарів, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 3220884800:04:009:0729, розташовану на території Любарецької сільської ради Бориспільського району Київської області. У встановлений законом строк позивач звернулась до Бориспільської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де була заведена спадкова справа, що підтверджується копією Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі за №27805110 від 16 серпня 2011 року та копією матеріалів спадкової справи № 328/2011. Інший спадкоємиць [PERSON] від прийняття належної їй частки, яка залишилась після смерті [PERSON] , відмовилась. З наявних в матеріалах справи документів встановлено, що спору про спадкове майно, яке залишилось після смерті [PERSON] , не має. Доказів протилежного суду не надано. Спірні правовідносини регулюються книгою шостою Цивільного кодексу України «Спадкове право». Як вбачається з ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно ст. 1220, 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Як встановлено ч. 1, 2, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частиною 1, 2 ст. 1269 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно ч. 1 ст.\~3\~ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Стаття 40 ЗК України\~передбачає, що громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами. У частині 1\~ст.\~116\~ЗК України вказано, що громадяни та юридичні особи набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Згідно ч. 1, 2, 7\~ст. 118 ЗК України\~громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначе-них\~статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повно-важень, визначених\~ст. 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Згідно ч. 1\~ст. 25 Закону України «Про землеустрій»\~документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації. Встановлено, що на підставі розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації Київської області від 09 вересня 2013 року, викладено додаток до роз-порядження Бориспільської районної державної адміністрації від 20 листопада 2012 року №4303 «Про передачу у власність земельної ділянки власникам земельних часток (паїв) 18-ом громадянам (згідно додатку) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Любарецької сільської ради Бориспільського району Київської області у новій редакції, що додається. Згідно додатку до розпорядження голови адміністрації від 09 вересня 2013 року за № 636, [PERSON] передано у власність земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Любарецької сільської ради Бориспільського району Київської області, площею 0,0549 га (а.с. 49-50). Відповідно матеріалів справи, за життя [PERSON] розпочав виготовлення проекту, збір необхідних документів, але не встиг отримати правовстановлюючий документ та зареєструвати за собою право власності на вказану земельну ділянку. ЗК України\~визначав, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю чи укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно ст. 1216 ЦК України\~не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширює-ться дія пункту 1\~розділу Х «Перехідні положення» ЗК України. У випадку, якщо за життя спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема, на земельну ділянку. Наведене свідчить, що якщо спадкодавець не набув право власності на земельну ділянку згідно зі\~ст. 125 ЗК України, однак розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, але органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звернутися до суду із позовами про визнання відповідного права у порядку спадкування - права на завершення приватизації. Такий висновок щодо застосування норма права у подібних правовідносинах, міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц, а також аналогічні висновки висловлені у постановах Верховного Суду: від 13 червня 2018 року у справі № 128/1911/15-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17, від 29 серпня 2019 року у справі № 554/1195/17, від 25 березня 2020 у справі № 158/1672/17, від 30 червня 2020 року у справі № 623/633/17 та від 25 листопада 2020 року у справі № 686/6189/18. За встановлених судом обставин, суд приходить висновку, що до спадкоємця [PERSON] , на підставі ст. 1218 ЦК України\~перейшло право на завершення приватизації спірної земельної ділянки. Відповідно ч. 1, п. «г» ч. 3\~ст. 152 ЗК України\~держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Враховуючи, що спадкодавець за життя розпочав процедуру приватизації, до позивача перейшло право на завершення такої процедури з подальшою реєстрацією права власності на земельну ділянку за собою. Інших обставин судом не встановлено. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання не закон-ними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Зважаючи на вказане, суд вважає доведеними обставини, зазначені в позовній заяві, а відтак наявні підстави для її задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved