Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-15 00:00:00

Позивач [PERSON] , через представника - адвоката Ліпінського Є.В., звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення коштів та трьох процентів річних. Згідно заявлених вимог позивач просив суд стягнути з [PERSON] на свою користь грошові кошти в загальному розмірі 51 671,52 долар США, що складається із: 18 600,00 доларів США - основна заборгованість за договором позики грошових коштів №1 від 16 червня 2020 року; 1 516,91 доларів США - 3% річних нарахованих за прострочення повернення коштів за договором позики грошових коштів №1 від 16 червня 2020 року; 16 800,00 доларів США - основна заборгованість за договором позики грошових коштів №1/1 від 16 червня 2020 року; 1 587,99 доларів США - 3% річних нарахованих за прострочення повернення коштів за договором позики грошових коштів №1/1 від 16 червня 2020 року; 12 100,00 доларів США - основна заборгованість за договором позики грошових коштів №2 від 11 серпня 2020 року; 1 066,63 доларів США - 3% річних нарахованих за прострочення повернення коштів за договором позики грошових коштів №2 від 11 серпня 2020 року. Вимоги позову обґрунтовані тим, що 16 червня 2020 року між сторонами було укладено договір позики грошових коштів №1, за умовами якого позивач передав у власність відповідачу строком до 16 червня 2021 року грошові кошти в сумі 18 600,00 доларів США. Також 16 червня 2020 року між сторонами було укладено договір позики грошових коштів №1/1, за умовами якого позивач передав у власність відповідачу строком до 16 грудня 2021 року грошові кошти в сумі 16 800,00 доларів США. Крім того, 11 серпня 2020 року між сторонами було укладено договір позики грошових коштів №2, за умовами якого позивач передав у власність відповідачу строком до 11 березня 2021 року грошові кошти в сумі 12 100,00 доларів США. Отже, позивач за договорами позики передав відповідачу грошові кошти в загальному розмірі 47 500,00 доларів США, а відповідач отримав їх. Позивач зазначає, що грошові кошти не повернуті, а відповідач ухиляється від виконання зазначених договорів позики та повернення коштів, у зв`язку із порушенням своїх прав, позивач вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за договорами позики та 3% річних. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 лютого 2024 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. (а.с.46-47) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 червня 2024 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів та трьох процентів річних в частині позовних вимог про стягнення 3% річних у сумі 2 764,02 доларів США, які нараховані за період з 24 лютого 2022 року по 01 лютого 2024 року - залишено без розгляду. (а.с.98, 102-103) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 червня 2024 року закрито підготовче провадження у даній цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с.99, 104-105) 13 серпня 2024 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Янковий М.В. направив на електронну адресу суду, не через систему «Електронний суд», відзив на позовну заяву, в якому виклав клопотання про поновлення строку на подання відзиву. (а.с.131-133) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2024 року відмовлено у задоволені клопотання відповідача [PERSON] про поновлення строку на подання відзиву, поданого представником - адвокатом Янковим Миколою Вікторовичем, відзив відповідача [PERSON] - залишено без розгляду. (а.с.143, 170-171) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2024 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати, із занесенням до протоколу судового засідання, клопотання представника відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи залишено без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду з цим клопотанням. (а.с.164-168) Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, його представник - адвокат Ліпінський Є.В., в судовому засіданні позовні вимоги, з урахуванням залишення частини позовних вимог без розгляду, підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, стягнути з відповідача: 18 600,00 доларів США - заборгованість за договором позики грошових коштів №1 від 16 червня 2020 року; 434,52 доларів США - 3% річних за цим; 16 800,00 доларів США - заборгованість за договором позики грошових коштів №1/1 від 16 червня 2020 року; 610,43 доларів США - 3% річних за цим договором; 12 100,00 доларів США - заборгованість за договором позики грошових коштів №2 від 11 серпня 2020 року; 362,55 доларів США - 3% за цим договором. Надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві, та додатково пояснив, що два з договорів позики були укладені в одну дату на прохання відповідача, який позичав кошти у багатьох осіб. Зауважив, що до теперішнього часу кошти за договорами не повернуті. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, був повідомлений про день, час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомив, свого представника до суду не направив. Представник відповідача - адвокат Янковий М.В. подав до суду через систему «Електронний суд» пояснення по справі, в яких просив відмовити в задоволенні позову та зазначив, що предметом доказування у даній справі є факт передання позивачем та отримання відповідачем грошових коштів. Вказав на безпідставність нарахування 3% річних з 24 лютого 2022 року, навів контр розрахунок до 23 лютого 2022 року, за яким 3% річних становлять 1 407,58 доларів США (434,56 + 610,45 + 362,57). Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За приписами ч.1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджуються укладення договору, його умови, а також вони засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою, кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та у постановах Верховного Суду: від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Судом установлено, що 16 червня 2020 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) укладено договір позики грошових коштів №1 (далі - договір позики №1), відповідно до умов якого, позикодавець передав у власність позивальникові строком до 16 червня 2021 року, а позичальник прийняв від нього у власність строком до 16 червня 2021 року грошові кошти у сумі 18 600,00 дол. США без нарахування та сплати процентів за заступним графіком: 300 - не пізніше 16 липня 2020 року; 300 - не пізніше 16 серпня 2020 року; 300 - не пізніше 16 вересня 2020 року; 300 - не пізніше 16 жовтня 2020 року; 300 - не пізніше 16 листопада 2020 року; 300 - не пізніше 16 грудня 2020 року; 300 - не пізніше 16 січня 2021 року; 300 - не пізніше 16 лютого 2021 року; 300 - не пізніше 16 березня 2021 року; 300 - не пізніше 16 квітня 2021 року; 300 - не пізніше 16 травня 2021 року; 15 300 - не пізніше 16 червня 2021 року. (а.с.29-30) Згідно п.2. договору позики №1 позичальник зобов`язується повернути одержані у позику грошові кошти у порядку та на умовах, передбачених цим договором. Пунктом 3 договору позики №1 зафіксовано, що грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником 16.06.2020 року до підписання цього договору. Також 16 червня 2020 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) укладено договір позики грошових коштів №1/1 (далі - договір позики №1/1), відповідно до умов якого, позикодавець передав у власність позивальникові строком до 16 грудня 2020 року, а позичальник прийняв від нього у власність строком до 16 грудня 2020 року грошові кошти у сумі 16 800,00 дол. США без нарахування та сплати процентів за заступним графіком: 300 - не пізніше 16 липня 2020 року; 300 - не пізніше 16 серпня 2020 року; 300 - не пізніше 16 вересня 2020 року; 300 - не пізніше 16 жовтня 2020 року; 300 - не пізніше 16 листопада 2020 року; 15 300 - не пізніше 16 грудня 2020 року. (а.с.31-32) Згідно п.2. договору позики №1/1 позичальник зобов`язується повернути одержані у позику грошові кошти у порядку та на умовах, передбачених цим договором. Пунктом 3 договору позики №1 зафіксовано, що грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником 16.06.2020 року до підписання цього договору. 11 серпня 2020 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) укладено договір позики грошових коштів №2 (далі - договір позики №2), відповідно до умов якого, позикодавець передав у власність позивальникові строком до 11 березня 2021 року, а позичальник прийняв від нього у власність строком до 11 березня 2021 року грошові кошти у сумі 12 100,00 дол. США без нарахування та сплати процентів за заступним графіком: 300 - не пізніше 11 вересня 2020 року; 300 - не пізніше 11 жовтня 2020 року; 300 - не пізніше 11 листопада 2020 року; 300 - не пізніше 11 грудня 2020 року; 300 - не пізніше 11 січня 2021 року; 300 - не пізніше 11 лютого 2021 року; 10 300 - не пізніше 11 березня 2021 року. (а.с.33-34) Згідно п.2. договору позики №2 позичальник зобов`язується повернути одержані у позику грошові кошти у порядку та на умовах, передбачених цим договором. Пунктом 3 договору позики №1 зафіксовано, що грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником 11.08.2020 року до підписання цього договору. Отже факт передання коштів у позику підтверджується змістом договорів (п.3 договорів позики). Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідно до ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. З наведеного випливає, якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення позичальником договору позики. Заперечуючи проти позову відповідач посилається на те, що предметом доказування у даній справі є факт передання позивачем та отримання відповідачем грошових коштів. Проте, за наявними у справі доказати, судом установлено, що відповідач отримав позику за вищевказаними договорами до підписання кожного з цих договорів, що відображено в змісті договорів та підтверджується власноручними підписами відповідача в графах «позичальник». Сам договір позики відповідач не оспорював, не просив визнати його недійсним чи удаваним правочином, у зв`язку з чим факт передання позивачем та отримання відповідачем коштів за договорами підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами. З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (правовий висновок викладений у постанові постанову Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, провадження № 61-18730св20). Відповідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. За нормами статей 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як визначено ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно положення ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За змістом правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16 січня 2019 року по справі №373/2054/16-ц, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Отже, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка отримана у позику. За встановлених судом фактичних обставин справи, позика була отримана відповідачем саме в іноземній валюті - доларах США. Враховуючи, що за матеріалами справи відсутні докази повернення відповідачем позивачу отриманих у позику коштів, вимоги позивача по стягнення з відповідача неповернутої позики за договорами: 18 600,00 доларів США - за договором позики грошових коштів №1 від 16 червня 2020 року; 16 800,00 доларів США - за договором позики грошових коштів №1/1 від 16 червня 2020 року; 12 100,00 доларів США - за договором позики грошових коштів №2 від 11 серпня 2020 року, є правомірними. Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Такий правовий висновок також міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). До зави про залишення частини позовних вимог без розгляду, а саме в частині позовних вимог про стягнення 3% річних, які нараховані за період з 24 лютого 2022 року по 01 лютого 2024 року, представником позивача долучено розрахунок 3% річних за договорами до 23 лютого 2022 року, згідно якого позивачем розраховано 3 % річних за прострочення повернення коштів: 434,52 доларів США - за договором позики грошових коштів №1 від 16 червня 2020 року; 610,43 доларів США -за договором позики грошових коштів №1/1 від 16 червня 2020 року; 362,55 доларів США - за договором позики грошових коштів №2 від 11 серпня 2020 року. Загальна сума 3% річних - 1 407,50 доларів США. (а.с.63-68) Цей розрахунок перевірений судом та відповідає умовам договорів позики щодо строків повернення отриманих у позику коштів частинами. В наданому представником відповідача контр розрахунку до 23 лютого 2022 року, 3% річних становлять 1 407,58 доларів США (434,56 + 610,45 + 362,57), тобто меншу суму, ніж заявлено позивачем до стягнення, з урахуванням залишення частини позовних вимог без розгляду за заявою позивача. Тому суд приходить до висновку про правомірність вимог позивача щодо стягнення 3% річних: 434,52 доларів США - за договором позики грошових коштів №1 від 16 червня 2020 року; 610,43 доларів США - за договором позики грошових коштів №1/1 від 16 червня 2020 року; 362,55 доларів США - за договором позики грошових коштів №2 від 11 серпня 2020 року. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів та трьох процентів річних є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 15 140,00 грн. Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. В позовній заяві викладена відповідна заява. Згідно вимог п.5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про: призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат. За вказаних обставин, суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати, понесені позивачем на правничу допомогу та встановити позивачу строк на подання доказів щодо їх розміру. На підставі викладеного, статтями 15, 16, 525, 526, 530, 610, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 Цивільного кодексу України, статтями 2, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 209, 247, 258, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

Outcome: approved