Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-20 00:00:00

У грудні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати його батьком [PERSON] , яка народилась [INFO] у м. Миколаєві; зобов`язати Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції внести зміни до актового запису № 1701, складеного 01.06.2012 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції про народження дитини [PERSON] , змінивши в графі «Батько» прізвище [PERSON] на [PERSON] . В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначив, що він з жовтня 2009 року був знайомий з [PERSON] . З січня 2009 року вони почали сумісне проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 20 травня 2012 року від спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у них народилася дитина - донька [PERSON] . Після народження дитини, позивач весь свій вільний від роботи час проводив поряд з дитиною, допомагав, піклувався та матеріально забезпечував. Часто він був вимушений працювати на різних роботах в різних місцях. Реєстрацією народження дитини займалась відповідачка. Через певний час після народження дитини, стосунки між позивачем та відповідачем погіршились. Почались непорозуміння, побутові сварки, спільне проживання стало неможливим. З липня 2012 року позивач та відповідач почали проживати окремо, але позивач, як батько, продовжував піклуватися про свою дитину. Позивач приїзжав до дитини, привозив продукти, іграшки, речі, проводив час разом з донькою, гуляли в парку, слухали музику, дивились мультики, читали книжки. В 2014 році позивач та відповідач почали кожний нові шлюбні стосунки, але позивач не припинив піклуватися та забезпечувати матеріально свою доньку до цього часу. Пізніше, випадково, в розмові з відповідачем, позивач дізнався, що по документам він не є батьком дитини. Відомості про батька були внесені в свідоцтво про народження дитини за вказівкою відповідача. З метою встановлення дійсного походження дитини, 08.07.2024р., за спільною участю позивача, відповідача та дитини, було проведене молекулярно-генетичне дослідження для встановлення чи є позивач біологічним батьком [PERSON] . За результатами проведеного експертного дослідження, експертом Миколаївського науково-криміналістичного центру МВС України Макаровим Д.О. був зроблений висновок про те, що ДНК-профіль [PERSON] , [INFO] , належить особі, яка є біологічною дитиною позивача та відповідача. Ймовірність походження ДНК-профілів від дитини та біологічних батьків становить не менше ніж 99,9999991761474 %. Ухвалою суду від 23.12.2024 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. Позивач [PERSON] в судовому засіданні не був присутніми, подав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав. Відповідач [PERSON] надала заява, в якій вона позов визнала та просила розглянути справу за її відсутності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Відділ Державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, до судового засідання не з`явився, заяв про справі не подавав. Дослідивши матеріали справи та надані суду докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити з таких підстав. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як убачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що з січня 2009 року по липень 2012 року позивач та відповідач проживали однією сім`єю. У період спільного проживання народилась донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 01.06.2012 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 1701. Відомості про батька дитини були внесені до свідоцтва про народження відповідно до положень статті 135 СК України. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач [PERSON] дізнався про те, що він не зазначений в свідоцтві про народження його доньки в 2024 році. 08.07.2024р., за спільною участю позивача, відповідача та дитини, було проведено молекулярно-генетичне дослідження для встановлення чи є позивач біологічним батьком [PERSON] . За результатами проведеного експертного дослідження, експертом Миколаївського науково-криміналістичного центру МВС України Макаровим Д.О. був зроблений висновок про те, що ДНК-профіль [PERSON] , [INFO] , належить особі, яка є біологічною дитиною позивача та відповідача. Ймовірність походження ДНК-профілів від дитини та біологічних батьків становить не менше ніж 99,9999991761474 %. Відповідно до ч. 1 ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Частиною 3 статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006 року, рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст.212 ЦПК , згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Згідно з абз. 10 п. 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року №3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Європейський суд з прав людини у справі «Калачова проти Російської Федерації» зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства». Відповідно до висновку молекулярно-генетичного експертного дослідження для подання до суду Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 08.07.2024 № ЕД-19/115-24/10879-БД, ймовірність того, що [PERSON] , [INFO] , є біологічним батьком дитини [PERSON] , [INFO] , в рамках проведеного дослідження, складає 99,9999991761474 %. Вказаний висновок відповідачем не спростований, інших доказів суду не надано. Відповідач [PERSON] позов визнає. Відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду. Визнання батьківства є констатацією факту біологічного батьківства особи, яка подала заяву до органів реєстрації актів цивільного стану, метою якого є підтвердження вже існуючого біологічного (кровного) споріднення між чоловіком, який визнає себе батьком, та дитиною. Згідно ч.1 ст.128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Відповідно до ч.2 ст.128 СК України, підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану (далі - органи РАЦС) спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини; іншою особою, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Отже, сімейне законодавство України не визначає будь-яких особливостей щодо предмета доказування у даній категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності.

Outcome: approved