Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-22 00:00:00

01 липня 2024 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшла вищевказана позовна заява, згідно з якою позивач просить суд визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] та залишити дитину [PERSON] , [INFO] , на самостійному утриманні та вихованні батька [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 15 жовтня 2011 року сторони уклали шлюб між собою, у якому народився син [PERSON] , [INFO] . 27 березня 2020 року шлюб між сторонами було розірвано. До розлучення та після нього син фактично проживав з позивачем. На початку березня 2020 року позивач звернувся до суду в наказному провадженні та суд стягнув з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина, починаючи з 28 лютого 2020 року та до досягнення сином повноліття. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2020 року визначено місце проживання сина [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] . Незважаючи на рішення суду, дитина продовжила проживати з позивачем. Відповідач від іншого шлюбу народила дитину та вихованням і утриманням сина [PERSON] не займається. Відповідачка періодично виїжджає за межі України на тривалий час до батька другої дитини. Позивач відмовився від стягнення аліментів в серпні 2020 року та просив повернути виконавчий лист без виконання. З 2020 року та по теперішній час син [PERSON] проживає з батьком Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 липня 2024 року вказану справу передано на розгляд судді Бебешко М.М. 17 липня 2024 року на адресу суду надійшла відповідь з ДМС України щодо зміни прізвища відповідача з « [PERSON] » на « [PERSON] » та реєстрації місця проживання останньої за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 23 липня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 09 вересня 2024 року. Вказаною ухвалою зобов`язано службу у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області надати письмовий висновок щодо розв`язання спору у даній справі. Через неявку відповідача в підготовче засідання, призначене судом на 09 вересня 2024 року, останнє відкладено та повторно призначено на 07 жовтня 2024 року. 07 жовтня 2024 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про виклик свідків та опитування дитини. В підготовче засідання, призначене судом на 07 жовтня 2024 року сторопи не з`явилися, про день, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлялися судом своєчасно. Ухвалою суду від 07 жовтня 2024 року закрито підготовче провадженням у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 01 листопада 2024 року, задоволено клопотання позивача, викликано свідків, дитинну та витребувано докази. 29 жовтня 2024 року на адресу суду від представника третьої особи надійшов письмовий висновок щодо вирішення спору у даній справі. Судовий розгляд у справі, призначений на 01 листопада 2024 року не відбувся через перебування головуючого на лікарняному. Судовий розгляд у справі призначено на 27 листопада 2024 року. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили їх задоволити з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково пояснили суду, що після ухвалення рішення суду від 27.11.2020, яким було визначено місце проживання дитини з матір`ю, дитина фактично залишилася проживати з батьком, а матір дитини, народивши у інших відносинах другу дитину, фактично перестала займатися вихованням сина [PERSON] . На даний час у [PERSON] є психологічні проблеми і він потребує відповідного лікування та корекції, на що має бути відповідна згода матері дитини, яку остання не надає. Через неявку свідків в судове засідання 27 листопада 2024 року, останнє судом відкладено та повторно призначено на 23 січня 2025 року. В судовому засіданні 23 січня 2025 року судом з`ясовано думку малолітньої [PERSON] , [INFO] , який пояснив суду, що проживає з батьком, окремо від матері та хоче продовжувати проживати з батьком, але один раз на місяць на протязі тижня хоче проживати з матір`ю, з якою він спілкується не часто. Допитана в якості свідка [PERSON] показала суду, що вона на протязі трьох років проживає однією сім`єю з позивачем, перебуваючи з ним у шлюбі, та його малолітнім сином [PERSON] . На протязі вказаного періоду часі [PERSON] постійно проживає з ними, а матір останнього не виявляє зацікавленості у спілкуванні з сином, так як живе своїм життям. Дитина проситься на канікули до матері, але в останньої не виникає бажання забрати дитину до себе на канікули. На новий рік [PERSON] прийшов до матері, але та його відправила назад через хворобливий стан останнього. Дитина потребує консультації лікаря психіатра, але мати відмовляється це зробити. Допитаний в якості свідка [PERSON] показав суду, що він є батьком позивача та дідом внука [PERSON] . Внук постійно проживає або з ними або із сином. Мати [PERSON] не бажає забирати його до себе. Коли внук на вихідні йшов до матері, то в понеділок повертався агресивний і стривожений і три дні потому перебував у поганому настрої. Від виклику в судове засідання свідка [PERSON] та витребування судом інформації з Державної прикордонної служби України, позивач та його представник, в судовому засіданні 23 січня 2025 року відмовилися. Судом прийнято вказану відмову. Сторона позивача в судовому засіданні не заперечувала проти ухвалення судом заочного рішення суду. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні 23 січня 2025 року підтримала висновок органу опіки та піклування, але від себе повідомила, що [PERSON] фактично залишився проживати з батьком після ухвалення рішення суду в 2020 році, мати останнього відмовлялася від обстеження умов її проживання та виклику на засідання комісії, в телефонній розмові повідомила про те, що не заперечує проти того, щоб дитина проживала з батьком. Тому існує юридична невизначеність, яка має бути вирішена на користь дитини. Відповідач [PERSON] до суду не з`явилася двічі в підготовче засідання та двічі в судове засідання. Причини неявки суду не повідомила, правом на подачу до суду відзиву на позовну заяву не скористалася. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України - суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких умов суд, відповідно до вимог статті 281 ЦПК України постановляє ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне: Сторони перебували у шлюбі між собою з 15 жовтня 2011 року до його розірвання судом 27 березня 2020 року. У шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської обласні від 27 листопада 2020 року визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] . 22 червня 2022 року позивач уклав інший шлюб, у якому народилася донька [PERSON] , [INFO] . За актами про фактичне місце проживання від 27 лютого 2020 року та 19 квітня 2023 року, підтверджено проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком [PERSON] в [ADDRESS] . За характеристиками на [PERSON] з закладу дошкільної освіти № 35 від 23 квітня 2024 року та 09 травня 2024 року, батько хлопчика [PERSON] проявив себе як турботливий та відповідальний батько. За довідкою Білоцерківської гімназії № 7 батько [PERSON] - [PERSON] приводить та забирає дитину зі школи, систематично спілкується з класним керівником. Вказане підтверджується також характеристикою зі школи. За характеристикою центру розвитку дитини «Пізнайко» батько [PERSON] проявив себе як турботливий та відповідальний батько. Мати садочок не відвідувала жодного разу. Позивач тричі приводив сина на лікування до БМПП "Універсал-96" на санацію ротової порожнини в 2002 році. 26 квітня 2024 року позивач уклав декларацію про вибір лікаря для дитини. Судовим наказом Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2020 року стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON] . Ухвалою суду від 12 травня 2020 року заяву [PERSON] про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами повернуто заявнику 01 грудня 2020 року виконавче провадження на підставі судового наказу про стягнення аліментів повернуто стягувачу за заявою останнього. Позивачем долучено фотографії та переписку у месенджері з особою підписаною, як [PERSON] за період часу з 28.09.2022 до по 19.05.2024, у якому дві особи спілкуються між собою з приводу взаємовідносин зустрічі та проведення часу з [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради № 857 від 22 жовтня 2024 року прийнято рішення органу опіки та піклування щодо того, що спір між сторонами з питання визначення місця проживання їх малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , відсутній. Відповідач ігнорувала дзвінки та повідомлення працівників служби у справах дітей, категорично відмовилася від проведення оцінки потреб Під час телефонної розмови з працівником служби повідомила, що вона не заперечує проти того, щоб її малолітній син проживав з батьком. 09 жовтня 2024 року батько на засіданні комісії поінформував членів комісії про те, що спір щодо визначення місця проживання малолітнього сина наразі відсутній. Метою його звернення до суду є потреба в юридичному підтверджені фактичного місця проживання сина. Мати на засідання комісії не з`явилася. При вирішені справи суд виходить з наступного: Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року, заява N 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що "тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку". У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) міститься висновок про те, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей". При вирішенні справи судом встановлено, що незважаючи на рішення суду від 27.11.2020 року про визначення місця проживання дитини з матір`ю, малолітній син [PERSON] фактично залишився проживати з батьком. Сама дитина в судовому засіданні висловила своє бажання проживати з батьком але раз на місяць відвідувати матір. Встановлено судом і те, що позивач позитивно характеризується, має достатній рівень доходу для утримання дитини, а також житло, в якому створив умови для гармонійного розвитку, проживання, навчання і виховання дитини. Під час розгляду справи судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] з матір`ю, буде мати більш позитивний вплив на сина. Крім того, судом взято до уваги пояснення представника третьої особи - служби у справах дітей Білоцерківської міської ради та висновок органу опіки та піклування в частині того, що матір дитини відмовилася від участі в засіданні комісії та обстеження умов її проживання і в телефонній розмові повідомила про відсутність заперечень проти проживання дитини з батьком. Матір дитини, безсумнівно, має відігравати важливу роль у житті та розвитку малолітньої дочки, має право та обов`язок піклуватися про її здоров`я і стан розвитку незалежно від того, з ким дитина проживає. Крім цього відповідач не позбавляється можливості спілкуватися з малолітнім сином та приймати участь у його вихованні і утриманні. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 151, 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 159 СК України встановлено, що у разі, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. При вирішенні справи та ухваленні судового рішення суд має керуватися правовими висновками Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначала, що "під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин". У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) Велика Палата конкретизувала вказаний висновок та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед, за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими. Постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 554/11459/20 (провадження № 61-17604св21), прийнята за результатами розгляду касаційної скарги відповідача на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 30 червня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року у справі за первісним позовом про визначення місця проживання дитини з матір`ю та за зустрічним - усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною, визначення способів участі батька у вихованні дитини. Судами зазначено, що первісний позов про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю позивач обґрунтувала відмовою відповідача надати згоду на реєстрацію місця проживання дитини з матір`ю. Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову та часткове задоволення зустрічного, суд першої інстанції, з висновком якого погодилися апеляційний та касаційний суди, виходив з якнайкращих інтересів дитини, врахувавши встановлені обставини цієї справи. У постанові Верховного Суду в складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2020 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21), міститься висновок, що "закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи. Відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань". У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20) вказано, що "надання органом опіки та піклування, висновку про доцільність визначення місця проживання дітей з матір`ю не свідчить про те, що між сторонами відсутній спір. Відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі". За таких обставин суд, з урахуванням думки дитини, який висловив своє бажання проживати спільно з батьком, пояснення в судовому засіданні представника органу опіки та піклування з приводу необхідності ухвалення рішення в інтересах дитини, з метою усунення юридичної невідповідності того, з ким із батьків останній має проживати, враховуючи пояснення сторони позивача щодо того, що малолітній син фактично весь час проживає з ним, суд вважає за доцільне позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини задоволити та визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . З приводу позовної вимоги щодо залишення малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , на самостійному утриманні та вихованні батька [PERSON] , суд зазначає наступне: Відповідно до статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно з вимогами ч.ч.1-4 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття - ч. 1 ст. 180 СК України. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що батьки дитини зобов`язані спільно виховувати дитину. За таких обставин, враховуючи обов`язок обох батьків спільно виховувати дитину та утримувати її до досягнення повноліття, суд приходить до висновку про доцільність ухвалення рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в частині залишення малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , на самостійному утриманні та вихованні батька [PERSON] , Відповідно до частини першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. За таких обставин, суд вважає з необхідне стягнути із відповідача на користь позивача за первісним позовом сплачений останнім судовий збір за подачу позовної заяви в сумі 1211,20 грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial