Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-26 00:00:00

\~ \~ \~ \~14.11.2024 року до суду звернувся представник позивача ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. У позовній заяві вказав, що 16.01.2022 року між ТОВ «Маніфою» та відповідачем було укладено договір позики №3907228, згідно якого ТОВ «Маніфою» надало відповідачу у власність грошові кошти, а [PERSON] зобов`язався повернути таку ж суму грошових коштів, сплатити проценти та всі платежі, пов`язані з виконанням договору. Однак відповідач не виконав зобов`язання, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за договором у розмірі 27 582,06 гривень, з яких 4600 гривень заборгованість за тілом кредиту, 22982,06 гривень заборгованість за відсотками. 02.11.2022 року між ТОВ «Маніфою» та позивачем було укладено договір факторингу №02-11/2022, згідно якого ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №3907228 від 16.01.2022 року. Таким чином, представник позивача прохав суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №3907228 від 16.01.2022 року у розмірі 27 582,06 гривень та судові витрати у розмірі 2422,40 гривень. Ухвалою суду від 15.11.2024 року по справі відкрито провадження та призначено судове засідання. Представник позивача Сироватка С. В. надала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Прохала задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача, адвокат Яременко О. Є., в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Вказав, що відповідач дійсно звертався до ТОВ «Маніфою» для отримання позики, у зв`язку з чим ввів свої дані при заповненні договору. Однак наданий стороною позивача договір та його умови не відповідають умовам, на які погоджувався [PERSON] під час укладення договору. Сума процентів значно перевищує ту суму, на яку погоджувався відповідач. Зазначив також, що доказів, що [PERSON] брав кошти на інших умовах, не збереглося, оскільки договір укладався в електронній формі. Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 16.01.2022 року між ТОВ «Маніфою» та [PERSON] укладено договір позики №3907228, відповідно до якого позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти, а позичальник приймає на себе обов`язок повернути таку ж суму грошових коштів та сплатити позикодавцю проценти від сума позики та всі інші платежі, пов`язані з виконання договору. Сума позики 4600 гривень, строк позики до 15.02.2022 року (30 днів). Проценти за користування позикою нараховуються за спадною процентною ставкою на підставі фіксованого середньоденного розміру процентів за користування позикою відповідно до додатку №1 до Договору позики. Договір підписано відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором (а. с. 10-11). Також згідно п. 3.1 Договору проценти за користування позикою нараховуються за фактичну кількість календарних днів користування позикою з дня надання позики до дня повного погашення заборгованості включно. У межах строку позики проценти за користування позикою нараховуються за спадною процентною ставкою на підставі фіксованого середньоденного розміру процентів за користування позикою відповідно до п. 3 Додатку №1 до Договору. У період прострочення позики проценти за користування позикою нараховуються за базовою процентною ставкою на позику, визначеною п.2.4.4. Згідно п. 3.2 Договору проценти за прострочену позику нараховуються у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за цим договором у розмірі, визначеному п.2.5 Договору за кожен день прострочення. Суду також надано копію Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, товариством з обмеженою відповідальністю «Маніфою» від 12.03.2021 року (а. с. 8-9). Також згідно паспорту позики, підписаного відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, сума позики 15 000 гривень, строк позики 30 днів. Загальні витрати за позикою 6716,25 гривень. Орієнтовна загальна вартість позики для споживача за весь строк користування позикою (у т. ч. сума позики, проценти за користування позикою, комісії та інші платежі) 21 716,25 гривень (а. с. 10). Згідно розрахунку за договором позики (додаток №1) середньоденний розмір процентів за користування позикою акційний 1,49250%. Загальна вартість кредиту 6659,65 гривень за умови користування позикою в межах строку позики (а. с. 12). Згідно довідки ТОВ «Універсальні платіжні рішення» 16.01.2022 на кару № [NUMBER] було перераховано 4600 гривень (а. с. 13). Суду також надано розрахунок заборгованості за договором позики станом на 02.11.2022 року, відповідно до якого за договором позики №3907228 від 16.01.2022 у період з 16.01.2022 по 02.11.2022 року нараховувалися проценти: за користування позикою у розмірі 22610,38 гривень, за прострочену позику у розмірі 371,68 гривень (а. с. 12). 02.11.2022 року між ТОВ «Маніфою» та позивачем укладено договір факторингу №02-11/2022, відповідно до якого фактор передає грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна договору) за плату, а клієнт відступає факторові права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами (портфель заборгованості) (а. с. 13-14, 15). Згідно витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу №02-11/2022 ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» отримало право грошової вимоги до [PERSON] за договором №3907228 від 16.01.2022 у розмірі 27 582,06 гривень (а. с. 14). Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч. 1 ст. 513, ст. 514 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. У пункті 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» (тут і далі в редакції станом на дату укладення спірного договору) визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Нормами ч. ч. 3, 6, 12 ст. 11 цього Закону передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: 1) надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; 2) заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; 3) вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: 1) електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; 2) електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; 3) аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Пунктом 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 цього Закону). Судом встановлено, що спірний договір підписано відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором z57488. Таким чином, договір позики укладено відповідно до положень ст. ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», тобто шляхом пропозиції на його укладення однієї сторони та її прийняття іншою стороною та підписанням зі сторони позичальника електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Укладання електронного договору та підписання його електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 12.01.2021 року в справі №524/5556/19. В матеріалах справи відсутні докази належного виконання договору з боку відповідача, а тому необхідно стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики №3907228 від 16.01.2022 року. Водночас суд не може погодитися із порядком нарахування та вказаним розміром заборгованості за процентами за договором позики з огляду на наступне. У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання». Крім цього, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.02.2020 у справі №912/1120/16 визначено, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.\~ Окрім цього, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не може слугувати підставою для нарахування кредитором відсотків передбачених договором після настання прострочення умова договору про право банка нараховувати проценти за користування кредитом по день повного погашення заборгованості (пункти 6.32. 6.36. постанови). Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 року (справа 910/4518/16) можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача відсотків за користування кредитними коштами, поза межами строку дії договору, задоволенню не підлягають. На підставі викладеного, слід стягнути із [PERSON] на користь позивача заборгованість за договором позики №3907228 від 16.01.2022 року в розмірі 6659,65 гривень, з них заборгованість за тілом кредиту у розмірі 4600 гривень та заборгованість за відсотками у розмірі 2 059,65 гривень (виходячи з розрахунку відповідно до умов договору: 30 днів х 1,49250% на добу). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує наступне. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем при пред`явлені позову було сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн. При цьому, позов задоволено частково (позовні вимоги задоволено на 24 % (6659,65*100/27 582,06). За таких обставин, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України суд покладає судові витрати на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме: з відповідача на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Капітал» підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору на суму 581,38 грн. (2422,40\~ грн. х 24 %).

Outcome: partial