Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-20 00:00:00

04 червня 2024 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи № 753/11064/24 між суддями від 05 червня 2024 року, матеріали позовної заяви передано в провадження судді Шаповалової К.В. Фактично справу було передано судді 07 червня 2024 року. 24 червня 2024 року судом було отримано інформацію про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою суду від 24 червня 2024 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 01 липня 2024 року до суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків, до якої долучено один аркуш прохальної частини позову, яка була передана судді 16 липня 2024 року, оскільки у період з 26 червня 2024 року по 12 липня 2024 року включно суддя перебувала у щорічній відпустці. Ухвалою суду від 18 липня 2024 року позивачу було продовжено строк на усунення недоліків у справі. 30 липня 2024 року до суду надійшла заява про усунення недоліків та позовна заява з додатками у новій редакції, в обгрунтування якої позивач зазначає наступне. 20 вересня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. та зареєстровано у реєстрі за № 3588. Відповідно до пункту 1 договору позики позикодавець передав, а позичальник прийняв грошові кошти у розмірі 159 949,77 грн, що за погодженням сторін було прирівняно до іноземної валюти, що за курсом НБУ на день укладення договору визначено в еквіваленті до суми 5990,00 доларів США. На даний час кошти відповідачем у повному обсязі не повернуті, взяті на себе зобов`язання [PERSON] не виконані. Таким чином позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за основною сумою боргу - 242,595,00 грн, що еквівалентно 5990,00 доларів США; суму інфляційних нарахувань за період з 20 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року - 855,77 грн, що еквівалентно 21,13 доларів США; 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 20 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року - 183,06 грн, що еквівалентно 4,52 доларів США; пеню за прострочення виплати за період з 20 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року - 222 385,50 грн, що еквівалентно 5491,00 доларів США, що загалом становить 466 019, 33 грн, що еквівалентно 11 506, 65 доларів США. Ухвалою суду від 15 серпня 2024 року було відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 25 вересня 2024 року на 10:00 год. 26 серпня 2024 року до суду від представника відповідача надійшли пояснення (фактично- відзив) на позовну заяву, у якому він зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Представник відповідача зазначив, що між [PERSON] та [PERSON] дійсно було укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у позику грошові кошти у сумі 159 949,77 грн, що в еквіваленті становило 5 990,00 доларів США, які позичальник зобов`язувався повернути не пізніше 20 вересня 2022 року. Відповідно до пункту 2 договору кошти мали повертатися у готівковій формі по 170 доларів США впродовж перших одинадцяти місяців та решта 4120 доларів США у вересні 2022 року. Представник відповідача зазначає, що [PERSON] за визначеними попередньо з [PERSON] банківськими реквізитами шляхом внесення готівкових коштів оплачував заборгованість, зокрема, 21 листопада 2021 року [PERSON] перерахував [PERSON] кошти у розмірі 8900,00 грн, що еквівалентно 336,22 доларів США; 11 січня 2021 року - 6500,00 грн, що еквівалентно 236,44 доларів США; 12 січня 2021 року - 9100,00 грн, що еквівалентно 330,90 доларів США; 22 січня 2021 року - 8500,00 грн, що еквівалентно 301,41 доларів США. Таким чином станом на лютий 2022 року [PERSON] належним чином виконував зобов`язання та з випередженням визначеного графіку оплатив [PERSON] кошти у розмірі 33000,00 грн, що станом на 22 січня 2022 року було еквівалентно 1204,97 доларів США. Також відповідачем передавалися позивачу кошти у готівковій формі, однак це не було підтверджено відповідними документами, натомість позивач запевняв, що факт передачі коштів буде врахований бухгалтерією. У лютому 2022 року [PERSON] втупив до складу територіальної оборони, а згодом був мобілізованим до лав Збройних Сил України, де проходив службу, а в подальшому при безпосередній участі в заходах щодо захисту Батьківщини отримав поранення. Представник відповідача зазначає, що [PERSON] неодноразово намагався зв`язатися із позивачем у телефонному режимі, але останній не відповідав, за адресою, де знаходилися офіси позивача, діяльність ніхто не здійснював. Окрім того, представник відповідача зазначає, що нарахування пені, 3% річних від суми боргу та його інфляційної складової є безпідставним, оскільки такі нарахування починаючи з 24 лютого 2022 року не здійснюються відповідно до положень пункту 18 Перехідних положень до ЦК України, а станом на 24 лютого 2022 року у відповідача була відсутня заборгованість,що виключає підстави для нарахування пені, інфляції та 3% річних. Таким чином представник відповідача просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 03 вересня 2024 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він зазначив, що твердження відповідача про часткове погашення боргу не відповідає дійсності, оскільки позивач жодних платежів на виконання умов договору позики не отримував. Відповідно до пункту 2 договору позики від 20 вересня 2021 року, повернення позичених коштів мало здійснюватися готівкою в місті Києві. Натомість, у квитанціях, що надані відповідачем як доказ виконання зобов`язань, відсутні будь-які вказівки на те, що ці кошти були сплачені на виконання умов договору позики. Зокрема, у призначенні платежу не вказано, що перераховані кошти пов`язані з виконанням зобов`язань за договором позики. Крім того, суми, що, нібито, сплачувались на предмет виконання договору позики від 20 вересня 2021 року та зазначені у квитанціях, не відповідають ані сумам, ані графіку погашення заборгованості, передбаченим договором. Це, на думку представника позивача, також є прямим порушенням ст. 526 ЦК України, яка встановлює, що зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а також спростовує доводи відповідача. Щодо аргументів про сплату грошових коштів у офісі позивача, при цьому не надання відповідачу будь-яких розписок про таку сплату, то такі доводи є необґрунтованими і зовсім нелогічними. А відтак твердження відповідача про належне виконання свого зобов`язання не відповідає дійсності. Після завершення військової служби, відповідач на сьогоднішній день не зробив жодних спроб вирішити питання щодо погашення коштів невиконаних зобов`язань, що свідчить про його небажання дотримуватися умов договору. Таким чином представник позивача зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Судові засідання призначені на 25 вересня 2024 року, 24 жовтня 2024 року та 27 листопада 2024 року були відкладені за клопотаннями представника відповідача. У судове засідання призначене на 21 січня 2025 року з`явився представник позивача, який позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, а також стягнути із відповідача витрати понесені позивачем на правову допомогу. Від представника відповідача вкотре надійшло клопотання про відкладення судового засідання, у якому було зазначено, що наразі відповідач перебуває на лікуванні у психіатричній клініці Національного військово-медичного клінічного центру «Головного військового клінічного госпіталю», що позбавляє останнього бути присутнім у судовому засіданні. Враховуючи те, що судові засідання неодноразово відкладалися саме за клопотаннями представника відповідача, сторонами були подані заяви по суті справи із викладенням їх позицій щодо предмету позову; інших заяв, клопотань чи доказів до суду від сторін не находило, враховуючи, що неможливість неприбуття відповідача в судове засідання не перешкоджає брати участь у судовому засіданні його представнику, який не повідомляв суд про причини своєї неявки, суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності представника відповідача та самого відповідача. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд дійшов наступного висновку. Судом було встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 20 вересня 2021 року було укладений договір позики, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. та зареєстровано у реєстрі за № 3588. Відповідно до пункту 1 договору позики, позикодавець передав, а позичальник прийняв грошові кошти в розмірі 159 949,77 грн, що на день укладення договору за офіційним курсом НБУ, становить еквівалент 5990,00 грн, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцю позику не пізніше 20 вересня 2022 року. Згідно пункту 2 договору позики повернення позиченої суми грошових коштів повинне проходити в м. Київ, в готівковій формі в такому порядку: -20 жовтня 2021 року - грошова сума в гривні, що становить еквівалент 170,00 дол. США; -20 листопада 2021 року - грошова сума в гривні, що становить еквівалент 170.00 дол. США; -20 грудня 2021 року - грошова сума в гривні, що становить еквівалент 170,00 дол. США; -20 січня 2022 року - грошова сума в гривні, що становить еквівалент 170,00 дол. США; -20 лютого 2022 року - грошова сума в гривні, що становить еквівалент 170,00 дол. США; -20 березня 2022 року - грошова сума в гривні, що становить еквівалент 170,00 дол. США -20 квітня 2022 року - грошова сума в гривні, що становить еквівалент 170,00 дол. США; -20 травня 2022 року - грошова сума в гривні, що становить еквівалент 170,00 дол. США; -20 червня 2022 року - грошова сума в гривні, що становить еквівалент 170,00 дол. США; -20 липня 2022 року - грошова сума в гривні, що становить еквівалент 170,00 дол. США; -20 серпня 2022 року - грошова сума в гривні, що становить еквівалент 170,00 дол. США; -20 вересня 2022 року - грошова сума в гривні, що становить еквівалент 4 120,00 дол. США. Крім того, [PERSON] було складено власноручно заяву, якою підтверджено отримання грошових коштів від [PERSON] в розмірі 159 949,77 грн За правилами частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В силу частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини другої статті 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику, позаяк заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Судом встановлено, що відповідач не виконав свої зобов`язання за договором позики, зокрема не повернув суму позики в строк визначений договором. Суд відхиляє твердження представника відповідача щодо того, що відповідачем частково сплачувалися кошти в рахунок погашення заборгованості за договором позики, оскільки у копіях квитанцій, додатних до відзиву не міститься інформації про отримувача платежу (кому саме були перераховані вказані кошти), та у призначені платежу зазначено: "переказ особистих коштів". Крім того, за умовами договору було визначено, що кошти за договором позики повертаються у готівковій формі (пункт 2) та за кожен факт повернення грошових коштів за договором позикодавець надає позичальнику власноручно підписану ним розписку про отримання грошових коштів (пункт 3). Враховуючи встановлені судом обставини та докази надані позивачем до позову, зважаючи на те, що судом встановлено, що кошти фактично були передані від позивача відповідачу, відповідач не заперечував факт отримання коштів від позивача, а також не довів відсутність у нього обов`язку щодо повернення таких коштів, у розмірі, визначеному позивачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача основної суми боргу у розмірі 242 595,00 грн, що станом на день подачі позову до суду еквівалентно 5990,00 доларів США - підлягають задоволенню. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача суму інфляційних нарахувань за період з 20 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року - 855,77 грн, що еквівалентно 21,13 доларів США; 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 20 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року - 183,06 грн, що еквівалентно 4,52 доларів США; пеню за прострочення виплати за період з 20 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року - 222 385,50 грн, що еквівалентно 5491,00 доларів США за порушення терміну повернення позичених коштів. Відповідно до положень статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на порушника невигідних правових наслідків, що ґрунтуються на умовах договору або законі та які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у покладенні на цю особу нового додаткового обов`язку. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до частин першої, третьої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пунктом 4 договору позики від 21 вересня 2021 року встановлено, що у разі несвоєчасного повернення грошових коштів за даним договором позичальник сплачує позикодавцю за кожен день прострочення неустойку у розмірі 10 % від позиченої суми. Як вбачається з розрахунку неустойки здійсненого позивачем у позовній заяві, ним нараховувалась неустойка відповідно до графіку повернення коштів, який був викладений у п. 2 договору позики за період з 20 жовтня 2021 року по 23 лютого 2022 року, з 20 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року, з 20 грудня 2021 року по 23 лютого 2022 року, з 20 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року та з 20 лютого по 23 лютого 2022 року. Такий розрахунок здійснювався виходячи із суми заборгованості - 170 доларів США щомісячно у вказані періоди. В той же час суд зазначає, що відповідно до умов пункту 2 договору позики від 20 вересня 2021 року позичальник повертає кошти позикодавцю в гривні, що становить еквівалент 170 доларів США на кожен із вказаних періодів, тобто з урахування офіційного курсу НБУ гривні до долара США на кожен період відповідач мав повернути позивачу: 20 жовтня 2021 року - 4466,24 грн (170 доларів США* 26.2720); 20 листопада 2021 року - 4495,26 грн (170 доларів США*26.4427); 20 грудня 2021 року - 4632,21 грн (170 доларів США * 27.2483); 20 січня 2022 року - 4828,65 грн (170 доларів США * 28.4038); 20 лютого 2022 року - 4811 грн (170 доларів США* 28.3000); (за інші періоди, а саме з 20 березня 2022 року по 20 вересня 2022 року позивачем не нараховувалась неустойка, 3% річних та інфляційні втрати). Отже, за підрахунком суду до стягнення з відповідача підлягає неустойка у загальному розмірі 146949,67 грн, яка розрахована починаючи з наступного дня за днем оплати, визначеного у договорі позики, тобто з 21 числі кожного із місяців періоду та до 23 лютого 2022 року. Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлені договором або законом. Як вбачається із здійснено розрахунку позивачем, нарахування інфляційного збільшення ним здійснено з урахуванням суми боргу 170 доларів США, в той же час індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях (постанова Верховного Суду від 3 березня 2021 року у справі № 130/2604/18). Таким чином, судом було здійснено перерахунок інфляційних втрат на 3% річних за формулою, застосованою судом до нарахування неустойки в частині періоду нарахування та враховуючи суми заборгованості в гривні за кожен з періодів, а тому до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає інфляційне збільшення в розмірі 566,64 грн та 3% річних в розмірі 119,59 грн. Згідно із частиною третьою статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, зважаючи на встановлені обставини та наведені положення Закону, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість і доведеність позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим представник позивача просив стягнути з відповідача витрати понесені позивачем на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до умов договору про надання правової допомоги № 10/10-23 від 10 жовтня 2023 року, виконавець зобов`язується надати замовнику визначені цим договором юридичні адвокатські послуги, щодо захисту інтересів та надання правової допомоги замовнику.. Пунктом 4.1 вказаного договору передбачено, що вартість послуг виконавця залежить від обсягу та видів наданих послуг, складності робіт, часу необхідного для їх виконання та об`ємів матеріалів, а також можливих негативних ризиків клієнта. В кожному випадку вартість надання правової допомоги, визначається окремо в додаткових угодах до договору, як є його невід`ємною частиною. Як вбачається із матеріалів справи, адвокатом було долучено до позову лише ордер на надання правничої допомоги, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та копію договору про надання правової допомоги № 10/10-23 від 10 жовтня 2023 року без додаткових угод, які як зазначено є його невід`ємною частиною та повинні містити, зокрема вартість наданих послуг та підписи адвоката та позивача. В позовній заяві адвокат зазначив, що попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат позивача може 20 000, 00 грн, де зазначив найменування наданих послуг, час на їх виконання та вартість. При цьому суд не приймає до уваги попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, викладений у позовній заяві, що містить інформацію про вартість години роботи адвоката, оскільки вказане не підтверджено ані умовами договору про надання правової допомоги, ані додатковими угодами до нього, які за умовами договору є невід`ємною його частиною. Матеріали справи не містять доказів погодження між позивачем та адвокатом вартість послуг, їх вид та кількість витрачених годин, відповідний акт приймання-передачі послуг, підписаний позивачем та адвокатом, до матеріалів справи не надано. При цьому, подаючи відповідь на відзив, а також будучи присутнім у судовому засіданні 21 січня 2025 року представник позивача не зазначав про те, що докази понесених позивачем витрат на правову допомогу будуть надані суду протягом 5 днів після ухвалення судового рішення у справі. Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 20 липня 2021 року у справі № 922/2604/20 відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності. З огляду на викладене, зважаючи на те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування у справі, враховуючи те, що представником позивача не підтверджено належними доказами понесені витрати на правничу допомогу, з огляду на відсутність додаткових угод до договору про надання правової допомоги, що, як зазначено у договорі є його невід`ємною частиною, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні вимоги представника позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 20 000,00 грн, у зв`язку із її недоведеністю.

Outcome: partial