Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до Кременчуцького районного суду Полтавської області із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що [PERSON] та [PERSON] , перебували у шлюбі з 13.06.2015 по 08.12.2023. За період перебування у шлюбі ними був придбаний 22 липня 2022 року житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , загальною площею 62,6 кв.м., житловою площею 34,7 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 0,2350 га. Після розірвання шлюбу він з дружиною не може дійти згоди щодо розподілу спільного майна. Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд здійснити поділ житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , загальною площею 62,6 кв.м., житловою площею 34,7 кв.м., який розташований на земельній ділянці площею 0.2350 га., що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаного будинку та визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером земельної ділянки 5322482801:01:001:0313, площею 0,2350 га, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Також просить суд стягнути з відповідачки понесені ним судові витрати. Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 09 вересня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Розгляд справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження. Позивач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягав на задоволенні позову. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Дворник О.В. в підготовче судове засідання не з`явилися, відповідачка надала заяву про розгляд справи за її відсутності, та визнання заявлених позовних вимог. У відповідності до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 13 червня 2015 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 13 червня 2015 року, актовий запис №402, прізвище дружини після укладення шлюбу « [PERSON] » (а.с.5). Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 08 грудня 2023 року по справі №536/2468/23 шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 13 червня 2015 року у Центральному відділі реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області, актовий запис № 402 було розірвано (а.с.6). З договору купівлі-продажу № 520 від 22 липня 2022 року (а.с.7-8) та відповідей №1068716, №1068742 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.01.2025 вбачається, що [PERSON] купила\~житловий будинок\~з господарськими\~будівлями,\~що знаходиться\~в [ADDRESS] \~та в\~цілому складається\~з:\~житлового будинку\~А,а,\~загальною площею\~62,6\~кв.м,\~житловою площею\~34,7\~кв.м,\~погребу з\~шийкою Е,\~сараю Б,\~гаража В,\~оглядової ями\~гаражної Вогл.ям.,\~сараю Г,\~убиральні Д,\~колодязя питного\~к,\~огорожі №1,\~воріт №2,\~розташованих на\~земельній ділянці\~комунальної власності,\~площею 0,2350\~га.\~Купівля житлового\~будинку з\~господарськими будівлями\~була вчинена\~за спільні\~кошти подружжя\~ згодою\~чоловіка покупця [PERSON] . Право власності на будинок зареєстроване 22.07.2022, реєстраційний номер 1527769453224. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та відповідей №1068716, №1068682 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.01.2025, земельна ділянка з кадастровим номером 5322482801:01:001:0313, площею 0,235 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), була передана у власність [PERSON] на підставі рішення Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 22 грудня 2022 року «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок», дата державної реєстрації 16.01.2023, реєстраційний номер 2682686953020. Також, судом було досліджено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до загальновідомої інформації, розміщеної в загальному доступі на сайті Піщанської сільської ради, на підставі розпорядження сільського голови Піщанської сільської ради від 12.04.2024 № 52, [ADDRESS] сільської територіальної громади була перейменована на [ADDRESS] . Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таку ж норму містить стаття 368 ЦК України. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статей 69-70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно зі статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно з пунктами 3, 5 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, а також земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Отже, норми статей 57-60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц. Судом встановлено,\~що за\~час шлюбу\~ [PERSON] та\~ [PERSON] був\~набутий у\~власністьжитловий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 62,60 кв.м., площею житлових приміщень 34,70 кв.м., розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 5322482801:01:001:0313, площею 2350 кв.м. Таким чином, оцінивши надані сторонами докази та враховуючи позицію відповідачки щодо визнання позовних вимог в частині поділу житлового будинку, суд дійшов висновку, що спірний будинок є спільним майном подружжя та підлягає поділу шляхом визнання за позивачем [PERSON] права власності на 1/2 частину будинку. Згідно з усталеною судовою практикою застосування статті 71, статті 365 ЦК України суд визначає ідеальні частки подружжя в майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, якщо один із подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій. При цьому визнання права на ідеальну частку у майні без його виділу в натурі є поділом майна подружжя у розумінні частини першої статті 71 СК України (постанова Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року в справі № 691/1240/18). Також, судом встановлено, що [PERSON] в порядку безоплатної приватизації було передано у власність спірну земельну ділянку з кадастровим номером 5322482801:01:001:0313, яка розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Піщанської сільської ради від 22 грудня 2022 року. Відповідно до Закону України від 11 січня 2011 року № 2913 «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Зазначена норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України від 17 травня 2012 року № 4766 «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності 12 червня 2012 року. Отже, з урахуванням наведених змін до СК України, правовий режим приватизованого державного земельного фонду змінювався. При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із державного земельного фонду, у тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності дружини або чоловіка, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 442/6318/17, від 15 вересня 2021 року у справі № 158/1378/20-ц, від 31 січня 2023 року у справі № 587/2739/20. Вирішуючи спір у частині поділу земельної ділянки, на якій розташований спірний житловий будинок, суд застосовує положення частини першої статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України. Згідно зі статтею 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта. Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. Системний аналіз змісту статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17 дійшла висновку, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, необхідно враховувати те, що норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11, у разі, якщо одним із подружжя під час шлюбу, дійсного на момент виникнення спірних правовідносин, придбано будинок, то в подружжя виникла спільна сумісна власність, тобто право другого з подружжя на частину будинку. У зв`язку з тим, що земельну ділянку виділено у власність для обслуговування цього будинку, то в чоловіка, за яким визнається право власності на 1/2 частину будинку, в такій же частці виникає і право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку. Статтею 263\~ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Враховуючи наведені положення норм матеріального права, суд дійшов висновку, що хоча спірна земельна ділянка і набута у власність відповідачкою в порядку безоплатної приватизації, однак оскільки на ній знаходиться будинок, який є спільною власністю подружжя та який підлягає поділу, то до позивача переходить право власності на земельну ділянку у розмірі частки права власності спільного будинку відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Таким чином, суд враховує, що у позовних вимогах позивачем не заявлялося про припинення права власності на спірні об`єкти нерухомості та стягнення грошової компенсації, згоди на такий варіант поділу сторони не надавали, жодна зі сторін не вносила на депозитний рахунок суду грошових коштів у рахунок вартості своєї частки. Фактичні позовні вимоги сторін не були спрямовані на реальний поділ цього майна - жодна зі сторін не просила в порядку поділу майна залишити його собі або ж присудити іншій стороні зі стягненням відповідної компенсації на свою користь, щоб якась зі сторін отримала повноцінну можливість користуватися та розпоряджатися таким майном. З урахуванням вищевказаного, оскільки спірні об`єкти нерухомого майна не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає таке майно об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а також в порядку поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності на ідеальні частки у спірному нерухомому майні без його реального поділу, залишивши майно у спільній частковій власності сторін. Таким чином, заявлені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходть з наступного. Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи, що заява відповідачки про визнання позову подана до початку розгляду справи по суті, суд дійшов висновку, що позивачу належить повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а також необхідно стягнути з відповідачки на користь позивача 50 відсотків сплаченого судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved