Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-19 00:00:00

У березні 2024 року позивач звернулась до суду із вищезазначеним позовом, у якому просила: - визнати незаконним та скасувати п.3 наказу начальника оркестру - художнього керівника Зразково-показового оркестру ЗСУ від 17 січня 2022 року №9 про звільнення [PERSON] , артиста першої категорії оркестрового взводу Зразково-показового оркестру ЗСУ; - поновити [PERSON] на посаді артиста першої категорії оркестрового взводу Зразково-показового оркестру ЗСУ з 17 січня 2022 року; - стягнути із Зразково-показового оркестру ЗСУ на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 січня 2022 року по дату винесення судового рішення; - стягнути із Зразково-показового оркестру ЗСУ на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн. В обгрунтування заявлених вимог зазначає, що 22 жовтня 2012 року між [PERSON] та Зразково-показовим оркестром ЗСУ укладено трудовий договір. 17.01.2022 п.3 наказу начальника оркестру - художнього керівника Зразково-показового оркестру ЗСУ [PERSON] , артиста першої категорії оркестрового взводу, звільнено відповідно до п.8 ст.36 КЗпП за підстав, передбачених контрактом (п.1.1. до комплектування цієї посади військовослужбовцем). 20.01.2022 відповідачем здійснено розрахунок при звільненні позивача. На думку позивача її звільнено без законної підстави. Так, у наказі про звільнення не вказано чи дійсно призначено військовослужбовця на посаду [PERSON] . Крім того, відповідач не повідомив завчасно позивача про наступне вивільнення, а лише ознайомив із текстом наказу та повідомив про звільнення у день звільнення. Також, фактичний розрахунок при звільненні не було здійснено у день звільнення. Щодо моральної шкоди, відповідач своїми неправомірними діями завдав шкоди здоров`ю позивача, оскільки остання перенесла великий душевний та нервовий стрес, у неї порушився нормальний хід життя, у період звільнення у позивача хворів чоловік та дитина, відтак позивач оцінює моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн (а.с.3-68). Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 12 березня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін (а.с.75-76). 10.04.2024 до суду надійшов відзив, у якому представник відповідача Зразково-показового оркестру Збройних Сил України просив відмовити у задоволенні позову. В обгрунтування зазначає, що твердження позивача про те, що у наказі про звільнення відсутня інформація на підтвердження підстави для звільнення не відповідає дійсності, оскільки у п.4 наказу зазначено, що 17 січня 2022 року з військової частини [NUMBER] Державної спеціальної служби транспорту [ADDRESS] для подальшого проходження військової служби за контрактом прибули 2 військовослужбовці. Звільнення позивача здійснено після призначення на цю посаду старшого солдата [PERSON] , артиста другої категорії оркестру ЗПО ЗСУ, 18 лютого 2022 року старший солдат посаду прийняв та приступив до виконання посадових обов`язків. Щодо неповідомлення позивача про наступне звільнення не пізніше ніж за два місяці, то звільнення позивача із займаної вакантної військової посади не підпадає під дії вимог ст.49-2 КЗпП, і попередження про звільнення у даному випадку не потребує. Однак, свідченням того, що начальник попереджав позивача про звільнення до прибуття військовослужбовців, є письмові пояснення сержантів оркестру, а також це може підтвердити колектив оркестру. Оскільки оркестр зарахований на фінансове забезпечення до фінансового управління Генерального штабу ЗСУ, то ЗПО ЗСУ не є належним відповідачем до цієї вимоги. Щодо моральної шкоди, то вона не підлягає відшкодуванню, оскільки позивача звільнено у законний спосіб (а.с.85-118). 25.04.2024 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій зазначив, що відповідачем надано витяг із наказу про призначення на посаду позивача іншу особу, однак звільнення позивача здійснено після призначення іншої особи на її посаду, що є неможливим, оскільки особа призначається лише на вільну посаду. Крім того, відповідач одночасно заперечує необхідність дотримання вимоги про попередження про вивільнення працівника, у той же час, зі слів відповідача, дотримується цієї вимоги (а.с.119-132). 06.05.2024 до суду надійшов відзив, у якому представник відповідача Міністретсва оборони України просить застосувати строки позовної давності, а у разі незастосування таких строків - відмовити у задоволенні позову. В обгрунтування зазначає, що не є належним відповідачем у справі, оскільки з МОУ жодних трудових договорів позивач не укладала. Однак відповідач звертає увагу про обізнаність позивача про прийняття на вакантну військову посаду до укомплектування цієї посади військовослужбовцем ЗСУ. Крім того, звернення позивача до суду відбулось із порушенням місячного строку (а.с.133-142). 10.05.2024 до суду надійшла заява представника відповідача Зразково-показового оркестру Збройних Сил України, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском строку звернення до суду (а.с.143-152). Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 13 травня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про виклик та допит свідків (а.с.167-168). У судовому засіданні 10 вересня 2024 року приведено до присяги та допитано позивача як свідка (а.с.186-188). Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2024 року залучено співвідповідача Генеральний штаб ЗСУ в особі Фінансового управління до прави та витребувано у відповідача докази. 05.11.2024 до суду надійшли витребувані докази від Зразково-показового оркестру Збройних Сил України. У судовому засіданні представник позивача просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, оскільки наказ про звільнення позивача є незаконним. Позивач у судовому засіданні підтримала свого представника та просила позов задовольнити. Представник відповідача Зразково-показового оркестру ЗСУ у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, оскільки наказ про звільнення є законним, крім того наголошував на застосуванні строків позовної давності. Представник відповідача Міністерства оборони України у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову. Крім того зазначив, що Міністерство оборони України є неналежним відповідачем, а позивач пропустила строк для звернення до суду. Інші учасники у судове засідання не з`явились, кожний раз повідомлялись належним чином про дату, час та місце судового розгляду. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду і вирішення справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, 22 жовтня 2012 року укладено трудовий договір між роботодавцем Зразково-показовим оркестром ЗСУ та працівником [PERSON] , відповідно до якого працівник приймається на роботу за посадою артист оркестру кваліфікацією друга категорія (а.с.31). Відповідно до п.1.1. трудового договору, цей контракт є строковим трудовим договором. На підставі контракту виникають трудові відносини між працівником і роботодавцем до комплектування цієї посади військовослужбовцем (а.с.31). Згідно з п.2 копії витягу з наказу Начальника оркестру-художнього керівника зразково-показового оркестру Збройних Сил України від 22 жовтня 2012 року №82, [PERSON] прийнято на роботу на вакантну посаду артиста другої категорії військового оркестру з присвоєнням кваліфікації артист другої категорії, на умовах строкового трудового договору до укомплектування посади артиста другої категорії військовослужбовцем, з 22 жовтня 2012 року (а.с.99). Відповідно до п.6 витягу з наказу Начальника оркестру-художнього керівника Зразково-показового оркестру Збройних Сил України від 08 липня 2014 року №63, [PERSON] , артисту другої категорії військового оркестру, присвоєно кваліфікацію артиста першої категорії та переведено за її згодою на посаду артиста першої категорії військового оркестру з 09 липня 2014 року (а.с.103). Згідно з п.3 копії витягу із наказу Начальника оркестру-художнього керівника Зразково-показового оркестру Збройних Сил України від 17 січня 2022 року №9, звільнено 17 січня 2022 року працівника Збройних Сил України [PERSON] , артиста першої категорії оркестрового взводу Зразково-показового оркестру Збройних Сил України, відповідно до п.8 ст.32 КЗпП за підстав, передбачених контрактом (п.1.1 до комплектування цієї посади військовослужбовцем) (а.с.37). Відповідно до ст.43 Конституції України кожна особа має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації (ч.1 ст.21 КЗпП України). Статтею 23 КЗпП визначено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Роботодавець зобов`язаний інформувати працівників, які працюють за строковим трудовим договором, про вакансії, що відповідають їх кваліфікації та передбачають можливість укладення безстрокового трудового договору, а також забезпечити рівні можливості таких працівників для його укладення. Так, укладений між роботодавцем Зразково-показовим оркестром Збройних Сил України та працівником [PERSON] трудовий договір є строковим, оскільки трудові відносини між працівником і роботодавцем виникають до комплектування посади військовослужбовцем. Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені статтями 43-46 Конституції України. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Пунктом 8 ст.36 КЗпП визначено, що підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені трудовим договором з нефіксованим робочим часом, контрактом. У законодавстві про працю України встановлено вичерпний перелік підстав розірвання трудового договору з метою охорони трудових прав громадян. Так, підстави припинення трудового договору окреслені у ст.36 та інших статтях КЗпП України й залежно від того, хто є ініціатором припинення трудового договору, підстави поділяються на такі групи: припинення трудового договору за спільною (взаємною) ініціативою сторін трудового договору (наприклад, угода сторін, закінчення строку); розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст.38, 39 КЗпП України); розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця (ст.40,41 КЗпП України); розірвання трудового договору з ініціативи осіб, які не є його стороною (третіх осіб) (п.п.3, 7 ст.36, ст. 45 КЗпП України та ін.). У матеріалах справи містяться: копія протоколу №1 засідання атестаційної комісії Зразково-показового оркестру Збройних Сил України від 17 січня 2022 року, яким комісією визнано гідним старшого солдата [PERSON] на призначення на вищу посаду артиста першої категорії оркестрового взводу (а.с.104); та копія витягу із наказу Начальника оркестру-художнього керівника Зразково-показового оркестру Збройних Сил України від 17 січня 2022 року №1 про призначення старшого солдата військової служби за контрактом [PERSON] , артиста другої категорії оркестрового взводу - артистом першої категорії оркестрового взводу Зразково-показового оркестру Збройних Сил України (а.с.105). Відтак, позивача правомірно звільнено на підставі п.8 ст.36 КЗпП у зв`язку з комплектуванням даної посади військовослужбовцем. Однак, необхідно звернути увагу на наступне. Припинення трудового договору є правомірним за одночасної наявності таких умов: 1) передбаченої законодавством підстави припинення трудового договору; 2) дотримання порядку звільнення; 3) юридичного факту припинення трудового договору (наказу чи розпорядження роботодавця, заяви працівника, відповідного документа особи, уповноваженої вимагати розірвання договору). Частиною 1 ст.49-2 КЗпП визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Вимоги частин першої - третьої цієї статті не застосовуються до домашніх працівників, до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період, а також у зв`язку з неможливістю забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій (ч.4 ст.49-2 КЗпП). Однак, позивач не належить до категорії працівників, визначених ч.4 ст.49-2 КЗпП, а саме не була домашнім працівником чи працівником, який вивільнюється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період, а також у зв`язку з неможливістю забезпечити працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій. Посилання відповідачів на запровадження в державі воєнного стану та оголошення мобілізації не беруться судом до уваги, оскільки Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року на всій території України введено воєнний стан, а позивача звільнено з посади до запровадження воєнного стану, а саме 17 січня 2022 року. Відтак, роботодавець не був позбавлений обов`язку попередити позивача про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці. Згідно зі ст.4 Конвенції Міжнародної організації праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року №3933-XII, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. Обов`язок доказування при вирішенні трудових спорів покладений на роботодавця. У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (ч.1 ст.235 КЗпП України). Так, у матеріалах справи взагалі відсутні відомості щодо того, що відповідач повідомляв позивача про вивільнення за два місяці до такого. Щодо пояснень майстра-сержанта [PERSON] , молодшого сержанта [PERSON] , старшого солдата [PERSON] - у розумінні положень ЦПК України вони не є належними доказами на підтвердження обставин, які стосуються предмету спору. Крім того, сторона відповідача, за необхідності взяття до уваги пояснень даних осіб як джерела доказів у цивільній справі, не подавала відповідні заяви про виклик і допит таких свідків, яких би суд привів до присяги та попередив про кримінальну відповідальність. Щодо посилання відповідачів про пропуск строку позивачем позовної давності, необхідно звернути увагу, що позивача звільнено з посади 17 січня 2022 року, позивач з позовом про поновлення на роботі звернулась засобами поштового зв`язку 15 лютого 2022 року до Окружного адміністративного суду міста Києва. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 лютого 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі, також в ухвалі зазначено, що зазначений спір відноситься до юрисдикції адміністративних судів. А вже ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 31 січня 2024 року провадження у справі закрито у зв`язку із віднесенням даного спору до юрисдикції місцевого загального суду за правилами цивільного судочинства. Таким чином, позивач у встановлений місячний строк звернувся до суду за захистом своїх прав та позов було прийнято до провадження. Відтак, позов у частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення і поновлення на роботі підлягає задоволенню. Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Для обчислення пенсій середня заробітна плата визначається відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення". Згідно з абз.4 п.2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995, у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п.8 розділу ІІІ Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів від 06 листопада 1992 року №6 зазначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Відповідно до копії довідки Фінансового управління Генерального штабу ЗСУ про доходи [PERSON] від 31 жовтня 2024 року №305/1267, нараховано дохід за січень 2022 року у розмірі 8218,29 грн. Відомостей щодо нарахованої заробітної плати за грудень 2021 року матеріали справи не містять. Крім того, матеріали справи не містять відомостей про посадовий оклад позивача чи тарифну ставку, відтак суд бере до уваги мінімальну заробітну плату станом на січень 2021 року, а саме 6000,00 грн. Середньоденна заробітна плата позивача за два відпрацьовані місяці перед звільненням становить: 8218,29+6000,00:31=458,65 грн. Відтак сума, яка підлягає виплаті за час вимушеного прогулу за період з 17 січня 2022 року по 20 січня 2025 року (із розрахунку 785 робочих днів) становить 360040,25 грн. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст.237-1 КЗпП України, відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно зі ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, § 62, 12 липня 2007 року). Згідно із пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступним змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може проявлятися, зокрема: в моральних переживаннях в зв`язку з порушенням права власності. Як зазначено у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступним змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Між тим, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. У постанові Верховного Суду від 01 березня 2021 року в справі №466/8242/18 (провадження №61-943св20) зазначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду нагадує, що в постанові 01 березня 2021 року в справі №180/1735/16-ц (провадження №61-18013сво18) вказано, що «за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди». Пунктом 6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції від 13 травня 2004 року №35-13/797) роз`яснено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. З урахуванням тривалості судового процесу, характеру та обсягу душевних страждань позивача, розмір моральної шкоди у сумі 1000,00 грн визначено з урахуванням вимог розумності та буде справедливою сатисфакцією. Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Крім того, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: partial