Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-20 00:00:00

17.10.2024 [PERSON] подав позовну заяву до Слобожанської територіальної громади в особі Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області з наступними вимогами: 1) встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт належності спадкодавцям [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , правовстановлюючих документів: - свідоцтва про право на спадщину за законом № 152/85 від 26.03.1985 в рівних частках за кожним на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , виданого та зареєстрованого в реєстрі за № 649 державним нотаріусом Готвальдівської державної нотаріальної контори на підставі якого Харківським міжміським бюро технічної інвентаризації видане реєстраційне посвідчення від 12.05.1985 про реєстрацію права власності на зазначений житловий будинок за власниками, записане в реєстрову книгу за № 4 за реєстровим № 551; 2) встановити факт родинних відносин між померлими [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] та [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , а саме, що [PERSON] була рідною сестрою [PERSON] ; 3) визнати за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , право власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] . На обґрунтування позову зазначено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки від 25.09.2024 № 05-14/86/1, [PERSON] проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 19.12.1979 по день смерті. Разом з ним на день смерті була зареєстрована його рідна сестра [PERSON] , [INFO] , яка на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняла спадщину після смерті свого брата [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] , яка з 04.02.1997 по день своєї смерті проживала та була зареєстрована за зазначеною адресою. На день смерті [PERSON] разом з нею за зазначеною адресою ніхто зареєстрований не був, що свідчить про відсутність осіб, які б прийняли спадщину після смерті [PERSON] внаслідок фактичного проживання разом з нею, як спадкодавцем, на день її смерті. Позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті своєї тітки [PERSON] за заповітом, оскільки [PERSON] за життя, 13.12.1991 склала заповіт, посвідчений нотаріусом, згідно якого все своє майно вона заповіла позивачу. Після смерті [PERSON] він звернувся до нотаріуса із заявою щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Водночас, державним нотаріусом позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно померлої [INFO] [PERSON] , а саме на житловий будинок з надвірними будівлями, розташовані за адресою: [ADDRESS] , оскільки факт належності зазначеного майна померлій [PERSON] не встановлено, а також не встановлено факт родинних відносин між померлою [PERSON] та померлим [INFO] [PERSON] . Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01.10.2024 мотивована тим, що до складу спадкового майна входить житловий будинок за вищевказаною адресою, право власності на який зареєстровано в рівних частках за [PERSON] та [PERSON] , в той час як в свідоцтвах про народження померлих власників їх прізвища зазначені як " [PERSON] " та " [PERSON] " відповідно. Крім того, в постанові державного нотаріуса зазначено, що, інші заяви про прийняття або відмову від прийняття спадщини в спадковій справі відсутні. Вказав, що після смерті [PERSON] інших спадкоємців, окрім нього, немає. Факт належності спадкодавцям правовстановлюючих документів на спадковий житловий будинок не можливо підтвердити в досудовому порядку, оскільки наявні неточності, розбіжності між прізвищами спадкодавців в документах, що їх ідентифікують та виданих їм свідоцтві про право на спадщину та реєстраційному посвідченні на будинок, де їх прізвища з технічних причин помилково вказано як " [PERSON] " та " [PERSON] " не зважаючи на те, що згідно свідоцтв про народження, їх прізвища значаться як " [PERSON] " та " [PERSON] ". Зазначені неточності мали місце внаслідок допущених технічних описок, що наразі неможливо виправити у позасудовому порядку, оскільки власники житлового будинку з надвірними будівлями померли. Так, у свідоцтві про право на спадщину та реєстраційному посвідченні на будинок з технічних причин, внаслідок описки було помилково зазначено прізвище власників (спадкодавців) як " [PERSON] " та " [PERSON] " замість їх прізвища згідно свідоцтв про їх народження як " [PERSON] " та " [PERSON] ". Таким чином, внаслідок допущених помилок виникла певна невідповідність між документами, що засвідчують прізвища спадкодавців та правовстановлюючими документами на належний їм за життя житловий будинок. Факт належності спадкодавцям правовстановлюючих документів, а саме, свідоцтва про право на спадщину та реєстраційного посвідчення на будинок, де їх прізвища з технічних причин помилково вказано як " [PERSON] " та " [PERSON] " не зважаючи на те, що згідно свідоцтв про їх народження їх прізвища значаться як " [PERSON] " та " [PERSON] " підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] , виданим повторно 19.03.1985, та свідоцтвом про народження [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] , виданим повторно 19.03.1985, згідно яких прізвища померлих спадкодавців значаться відповідно " [PERSON] " та " [PERSON] ". Виправити помилки у правовстановлюючих документах не має можливості, оскільки Готвальдівська державна нотаріальна контора, керівником якої був державний нотаріус, припинила свою діяльність. Крім того, позивач позбавлений можливості у позасудовому порядку підтвердити факт родинних відносин між померлими [PERSON] та [PERSON] , як рідними братом і сестрою, прізвища яких не співпадають через відмінність у написанні прізвища та по батькові кожного, а саме, " [PERSON] " та " [PERSON] ". Факт родинних відносин між померлими [PERSON] та [PERSON] як братом і сестрою підтверджуються тим, що вони народилися в одному населеному пункті; їх прізвища в свідоцтвах про народження співпадають та вони носили однакові прізвища за прізвищем батька; у свідоцтвах про їх народження співпадають відомості про батьків. Аналогічні помилки допущено у зазначенні прізвища та по батькові [PERSON] у документах, виданих йому за життя: трудовій книжці, дипломі про освіту, будинковій книзі, довідці про склад сім`ї, де зазначено як " [PERSON] ". Встановлення саме факту родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] , як братом і сестрою, породжує право спадкодавці [PERSON] та, як наслідок, право позивача на спадщину за заповітом на житловий будинок, який належав за життя померлим спадкодавцям [PERSON] та [PERSON] у рівних частках, частку якого після смерті [PERSON] успадкувала його сестра [PERSON] , яка фактично прийняла спадщину внаслідок проживання з братом на день його смерті за однією адресою, однак юридично не оформила її. Наявні технічні помилки стали підставою для звернення до суду, оскільки в інший спосіб позивач позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 21.10.2024 провадження у справі відкрито та призначено підготовче засідання на 19.11.2024, а також витребувано від від Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області: - копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] (спадкова справа за номером у спадковому реєстрі 51894246 та номером у нотаріуса 601/2011); - інформацію про те, чи заводилась спадкова справа, чи звертався будь-хто до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини або про відмову від спадщини та чи видавалося свідоцтво про право на спадщину в порядку спадкування за законом або за заповітом після померлого [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , у разі наявності інформації, надати до суду належним чином завірену копію матеріалів спадкової справи та у разі наявності заповіту повідомити дату його складання, на користь якої особи його складено та чи не скасовано заповіт на даний час. 23.10.2024 представник відповідача Діхтяр Д. М. надіслав заяву, в якій просив проводити розгляд справи за відсутності представника селищної ради, під час ухвалення судового рішення поклався на розсуд суду (а. с. 54). 29.10.2024 від Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області надійшла копія спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , [INFO] , а також роз`яснення щодо надання інформації зі Спадкового реєстру на письмовий запит, складений за формою відповідно до п. 3.4 Положення про Спадковий реєстр (а. с. 56-62). Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 19.11.2024 витребувано від Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області інформаційні довідки зі Спадкового реєстру (заповіти, спадкові договори) щодо наявності посвідчених заповітів, інформації про наявність заповітів [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , у разі наявності інформації, повідомити дату їх складання, на користь якої особи їх складено та чи не скасовано заповіти на даний час, а також надати їх копії, та підготовче засідання відкладено на 27.11.2024. 22.11.2024 від Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області надійшли інформаційні довідки зі Спадкового реєстру (а. с. 73-77). Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 27.11.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 27.11.2024. 27.11.2024 відкладено судовий розгляд за клопотанням представника позивача [PERSON] на 21.01.2025, а саме для забезпечення явки свідків до суду. Під час судового розгляду позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] у заяві від 23.10.2024 просив розглянути справу за відсутності представника Слобожанської селищної ради за наявними матеріалами в справі. Вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши доводи позовної заяви та письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народився [INFO] в с. Лиман Готвальдівського району Харківської області, його батьками були [PERSON] та [PERSON] (а. с. 13). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] народилася [INFO] в с. Лиман Готвальдівського району Харківської області, батьками якої були [PERSON] та [PERSON] (а. с. 14). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а. с. 11). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а. с. 12). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 26.03.1985 державним нотаріусом Готвальдівської державної нотаріальної контори, спадкоємцями померлого [PERSON] є його діти: [PERSON] , [PERSON] , які прийняли спадщину у виді житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] , у рівних частках (а. с. 15). 12.05.1985 Харківським міжміським бюро технічної інвентаризації видане реєстраційне посвідчення на житловий будинок [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] та [PERSON] (а. с. 16). Даними копії домової книги для реєстрації громадян, що проживають в будинку [ADDRESS] , вбачається, що за вказаною адресою були зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а. с. 26-30). За життя [PERSON] склав заповіт, посвідчений 04.06.1997 секретарем Лиманської селищної ради, зареєстрований в реєстрі за № 33, яким заповідав 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] своєму племіннику [PERSON] (а. с. 17). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] в с. Лиман Зміївського району Харківської області (а. с. 20, 61). З довідки старости Лиманського старостинського округу Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області № 05-14/86/1 від 25.09.2024 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 19.12.1979 і по день смерті - [INFO] . На день смерті [INFO] з [PERSON] за вказаною адресою була зареєстрована [PERSON] , [INFO] , з 04.02.1997 і по день смерті [INFO] (а. с. 21, 61 зворот). За життя [PERSON] склала заповіт від 13.12.1991, яким все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, [PERSON] (а. с. 18). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] в с. Лиман Зміївського району Харківської області (а. с. 22, 58 зворот). З довідки старости Лиманського старостинського округу Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області № 05-14/87/1 від 25.09.2024, [PERSON] проживала і була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 04.02.1997 і по день смерті [INFO] . На день смерті [INFO] з [PERSON] за вказаною адресою ніхто не зареєстрований, в тому числі, малолітні і неповнолітні діти (а. с. 23, 62). 26.10.2011 Зміївською державною нотаріальною конторою Харківської області, після смерті [PERSON] була заведена спадкова справа № 601/2011, на підставі заяви позивача [PERSON] , що підтверджується заявою від 26.10.2011, витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 28478778 (а. с. 24, 58). Постановою державного нотаріуса Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області від 01.10.2024 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно померлої [INFO] [PERSON] , оскільки факт належності житлового будинку [ADDRESS] , померлій не встановлено, а також не встановлено факт родинних відносин між померлою та померлим [INFO] [PERSON] (а. с. 25). З копій паспорта серії [NUMBER] , пенсійного посвідчення № [NUMBER] , посвідчення ветерана війни - учасника війни серії [NUMBER] , повідомлення про надання субсидій № [NUMBER], страхового свідоцтва № [NUMBER] , довідки про склад сім`ї вбачається, що документи видані на ім`я [PERSON] (а. с. 35-39). З копій трудової книжки, диплому серії [NUMBER] вбачається, що документи видані на ім`я [PERSON] (а. с. 40, 41). З інформації завідувача Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області за № 1079/01-16 від 29.10.2024 вбачається, що після померлого [INFO] [PERSON] з заявами про прийняття або відмову від спадщини у встановлений законом шестимісячний термін до нотаріальної контори ніхто із спадкоємців на звертався. Свідоцтво про право на спадщину не видавалось (а. с. 56-62). Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 6 ст. 294 ЦПК України передбачено, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Частиною 1 ст. 319 ЦПК України передбачено, що у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. ст. 317, 319, 321 ЦК України право власності є непорушним, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" визначено, що при розгляді справи про встановлення відповідно до пункту 6 статті 273 Цивільного процесуального кодексу України від 1963 року факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені та по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року (п.45), "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. рішення від 18.01.1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі "Салман проти Туреччини")". Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 р. № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану. Під родинними відносинами слід розуміти кровний зв`язок між особами, які походять одне від одного (пряма лінія родинних відносин) і кровний зв`язок між особами, які походять від спільного пращура (бічна лінія родинних відносин). У прямій лінії родинних відносин знаходяться: мати і син (або донька), батько і син (або донька), дід і внук (внучка), бабка і внук (внучка), прадід і правнук (правнучка), прабабка і правнук (правнучка). У бічній лінії родинних відносин знаходяться, наприклад: рідні брати і сестри, дядько і племінник (племінниця), тітка і племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри тощо. Розрізняють також ступені родинних відносин, які визначаються кількістю народжень, які відділяють народження одного родича від іншого. Родинні відносини є підставою для виникнення численної групи сімейних правовідносин (наприклад, між батьками і дітьми, братами і сестрами, бабкою, дідом і внуками). Судом встановлено, що під час заповнення документів, частина яких складалася російською мовою, вжиті різні варіанти в написанні прізвища [PERSON] та [PERSON] . Водночас, наявні у справі докази того, що вони були співвласниками спірного житлового будинку, який успадкували після свого батька, за життя були зареєстровані та постійно мешкали у цьому будинку. Свідки [PERSON] та [PERSON] під час судового розгляду показали, що дійсно [PERSON] і [PERSON] проживали за однією адресою, були рідними сестрою і братом, а мати позивача була їхньою рідною сестрою. Сам позивач, [PERSON] , проживає по сусідство з будинком, у якому мешкали його дядько та тітка. Отже, дослідженими під час судового розгляду доказами переконливо підтверджується факт родинних відносин між померлими [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , які були рідними баром і сестрою, а також факт належності [PERSON] та [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом № 152/85 від 26.03.1985 в рівних частках за кожним на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , виданого та зареєстрованого в реєстрі за № 649 державним нотаріусом Готвальдівської державної нотаріальної контори, на підставі якого Харківським міжміським бюро технічної інвентаризації видане реєстраційне посвідчення від 12.05.1985 про реєстрацію права власності на зазначений житловий будинок за власниками, записане в реєстрову книгу за № 4 за реєстровим № 551, де їх прізвища зазначені як " [PERSON] " та " [PERSON] ". Оскільки від встановлення цих фактів залежить вирішення спору про право на спадщину за заповітом, позивач мав підстави звертатися з такою заявою у порядку позовного провадження. Встановлення цих фактів має юридичне значення для позивача, а підтвердити їх іншим шляхом він не має можливості, тому вимоги позову про встановлення цих фактів є обґрунтованими, а зазначені факти є встановленими під час судового розгляду. Водночас, суд зазначає, що відсутні підстави для зазначення в резолютивній частині рішення вказівки на встановлення фактів належності спадкодавцям [PERSON] та [PERSON] правовстановлюючих документів, та їх родинних відносин, а ці факти розглядаються судом як обставини, що підлягають доказуванню для вирішення по суті спору щодо спадщини. Зі змісту позовної заяви слідує, що передбачені п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР року дії щодо прийняття спадщини померлою [PERSON] вчинені у липні 1997 року, тому до спірних правовідносин в частині прийняття спадщини померлою [PERSON] після смерті брата [PERSON] належить застосовувати правила ЦК УРСР. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Відповідно до ч. 1 ст. 529, ст. 530 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Позивачем надано докази того, що його померла тітка [PERSON] була зареєстрована і проживала разом із спадкодавцем [PERSON] на день його смерті [INFO] та вступила у володіння спадковим майном після його смерті, а тому вважалася такою, що прийняла спадщину у вигляді 1/2 частки домоволодіння [ADDRESS] . Згідно ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до п. 3.21 п. 3 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до п. п. 4.15, 4.18 п. 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Таким чином, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем за заповітом, що звернувся 26.10.2011 (через 4 дні після смерті [PERSON] ) до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину, однак у видачі такого свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено з підстав, що зазначені вище. Фактично позивач позбавлений можливості оформити свої спадкові права через розбіжності в написанні прізвища спадкодавця. За таких обставин, оскільки позивачем надано належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження обставин, викладених на обґрунтування позову, представник відповідача Слобожанської територіальної громади Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області Діхтяр Д. М. проти позову не заперечував, у справі є законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову у повному обсязі. Оскільки позивач не вимагав відшкодування судових витрат, з урахуванням характеру спірних правовідносин та дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд дійшов висновку про відсутність підстав для вирішення питання щодо розподілу судових витрат між сторонами відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України.

Outcome: approved