Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-28 00:00:00

01.07.2024 року до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області в порядку підсудності надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до Держави Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України. 02.07.2024 року ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовчому судовому засіданні на 04 грудня 2024 року. 04.12.2024 року проведене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду в судовому засіданні на 14.01.2025 року. 14.01.2025 року в судовому засіданні оголошена перерва до 29.01.2025 року Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки відповідно до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 29.01.2025 року в судовому засіданні оголошена вступна та резолютивна частина рішення. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 1\~487\~143. 00 грн.. що на день подання позову згідно офіційного курсу Національного банку України становить 35\~000 євро. Стягнути з відповідача на користь його дітей: [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] моральну шкоду в розмірі 1 487 143. 00 грн.. що на день подання позову згідно офіційного курсу Національного банку України становить 35 000 євро. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: він разом із членами його сім`ї проживав у належному його дружині - [PERSON] на праві власності житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформацією, зазначеною у домовій книзі для прописки громадян від 01.07. 2008 року. Він перебуває у зареєстрованому шлюбі із дружиною, [PERSON] з 11.03.2000 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження. За час шлюбу в них народились діти: донька - [PERSON] , [INFO] , донька - [PERSON] , [INFO] і син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей. Їхня сім`я є багатодітною, що підтверджується інформацією, зазначеною у посвідченні батьків багатодітної сім`ї від 04.09.2018 року. Місто Кадіївка, де вони проживали окуповане з 2014 року внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України. Місто віднесене до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 № 1085. Тобто він та члени його сім`ї з 2014 року не можуть потрапити до свого житла внаслідок окупації збройними силами Російської Федерації та підконтрольними їй терористичними угрупуваннями «ЛНР» міста Кадіївка. Також йому відомо, що окупанти неодноразово обшукували та займались мародерством у їх будинку. За даним фактом була подана заява про вчинення кримінального правопорушення до правоохоронних органів та на її підставі відкрите кримінальне провадження за № 12024135000000010, що підтверджується інформацією, зазначеною у витязі від 12.03.2024 року з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Обстеження житлового будинку не проводилось, оскільки місто Кадіївка тимчасово окуповане. Станом не день подання позовної заяви він та члени його сім`ї є внутрішньо переміщеними особами, проживають в Україні за адресою: [ADDRESS] . Внаслідок втрати житла через військову агресію Російської Федерації міста Кадіївка, де розташований житловий будинок, що належить його дружині на праві власності, повернутись до рідного міста вони не можуть. Придбати нове житло для багатодітної родини також немає можливості . Від початку військової агресії РФ проти України він та члени його сім`ї перебувають у пригніченому стані, у них знизився життєвий тонус, що негативно зазначається на стосунках з оточуючими та призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, особливо це стосується малолітніх дітей. Їм довелось змінити місце проживання. Він та члени його сім`ї зазнали моральних страждань, що супроводжується душевним болем, втратою спокою, постійним розчаруванням та відчуттям неможливості забезпечити безпеку для своєї сім`ї. Він та його малолітні діти позбавлені звичного ритму життя, можливості проживати в рідному місті, підтримувати нормальні життєві в`язки з рідними особами, також переживають моральні страждання через неможливість вести повноцінне життя, вимушену необхідність неодноразово пристосовуватись до нових життєвих умов та відновлювати прийнятний для себе рівень життя, здійснювати постійний пошук житла та фінансів, перебувати у пригніченому стані. Спричинену йому та його малолітнім дітям моральну шкоду оцінює в розмірі по 1 487 143. 00 грн., кожному, що на день подання позову згідно офіційного курсу Національного банку України становить 35 000 євро, що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, давши пояснення фактично викладені в позовній заяві. Також повідомив, що йому невідомо, що на даний час відбувається з його житлом, та майном залишеним в ньому, через неможливість потрапити через збройну агресію РФ до місця свого проживання. Він цікавився наслідками розгляду кримінального провадження але йому повідомили, що з цієї ж причини будь-якого рішення за ним не прийнято. Крім того його дружина дуже хворіє, потребує лікування. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Про дату час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом виставлення інформації на офіційному сайті судової влади. Відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, заслухавши пояснення учасників розгляду справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.2ст.2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Статтею 79 Закону України "Про міжнародне приватне право" визначене поняття судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцієюта законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом. З 2014 року Російська Федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії. Згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року №337-VІІІ, збройна агресія російської федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії). Друга фаза збройної агресії російської федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року). Третя фаза збройної агресії російської федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил російської федерації. 24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії російської федерації проти України - повномасштабне вторгнення російської федерації на суверенну територію України. 24 лютого 2022 року згідно Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан. Відповідно до ч.9 ст.5 Закону України « Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Предметом позову є саме відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами російської федерації, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту). Згідно з п.п. 8, 9 ч. 2ст.16 ЦК України - способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до частин 1-3 статті 22 ЦК України -особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Судом встановлено, що позивач разом із членами його сім`ї проживав у належному його дружині - [PERSON] на праві власності житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу і інформацією, зазначеною у домовій книзі для прописки громадян від 01.07. 2008 року. Позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі із дружиною, [PERSON] з 11.03.2000 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження. За час шлюбу у [PERSON] і [PERSON] ,. народились діти: донька - [PERSON] , [INFO] , донька - [PERSON] , [INFO] і син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей. Сім`я позивача є багатодітною, що підтверджується інформацією, зазначеною у посвідченні батьків багатодітної сім`ї від 04.09.2018 року. Місто Кадіївка, де позивач із сім`єю проживали окуповане з 2014 року внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України. Місто віднесене до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 № 1085. Тобто позивач та члени його сім`ї з 2014 року не можуть потрапити до свого житла внаслідок окупації збройними силами Російської Федерації та підконтрольними їй терористичними угрупуваннями «ЛНР» міста Кадіївка. Також позивачеві відомо, що окупанти неодноразово обшукували та займались мародерством у їх будинку. За даним фактом була подана заява про вчинення кримінального правопорушення до правоохоронних органів та на її підставі відкрите кримінальне провадження за № 12024135000000010, що підтверджується інформацією, зазначеною у витязі від 12.03.2024 року з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Обстеження житлового будинку не проводилось, оскільки місто Кадіївка тимчасово окуповане. Станом не день подання позовної заяви позивач та члени його сім`ї є внутрішньо переміщеними особами, проживають в Україні за адресою: [ADDRESS] . Внаслідок втрати житла через військову агресію Російської Федерації міста Кадіївка, де розташований житловий будинок, що належить дружині позивача на праві власності, повернутись до рідного міста вони не можуть. Придбати нове житло для багатодітної родини також немає можливості . Звернувшись до суду із вказаним позовом, позивач посилався на те, що йому та його малолітнім дітям, законним представником яких він є, завдана моральна шкода, та просить суд стягнути із держави Російська Федерація на його користь і користь його малолітніх дітей користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією проти України, грошові кошти у сумі по 1 487 143. 00 грн.. що на день подання позову згідно офіційного курсу Національного банку України становить 35 000 євро, кожному. Судом встановлено, що протиправні дії Російської Федерації, як відповідача, у вигляді збройної агресії дійсно спричинили моральну шкоду позивачеві та його малолітнім дітям, як мешканцям міста Кадіївка Луганської області, а тому така шкода має бути стягнута у судовому порядку. Обґрунтовуючи розмір завданої шкоди позивач посилалася одночасно як на втрату нерухомого майна через тимчасову окупацію м. Кадіївка, так і на безпосередньо спричинення такої шкоди веденням бойових дій на території міста Кадіївка, мешканканцем якого він та члени його сім`ї були під час збройної агресії Росії проти України. Відповідно до ч.1ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Тобто сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог. Сама по собі збройна агресія російської федерації, наслідком якої є, у тому числі, ведення бойових дій на території міста Кадіївка, де проживав позивач з сім`єю, обставина їх вимушеного та тимчасового переселення у зв`язку із цим до сел. Дніпровське Дніпропетровської області безумовно спричинило такій особі та його малолітнім дітям моральну шкоду. Крім того, знаходячись у місті під час бойових дій та постійних обстрілів з боку РФ, життя та здоров`я позивача та членів його сім`ї зазнало загрози, переживання за своє життя та безпеки призвели до глибоких душевних переживань. Суд звертає увагу на те, що військова агресія та окупація російською федерацією території України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів і норм міжнародного права (статті 2 Статуту Організації Об`єднаних Націй), оскільки внаслідок здійснення збройної агресії проти України російська федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, вчинила акт неповаги до суверенітету та територіальної цілісності іншої держави, то вона не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні збитки позивачу (зазначений висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 12 травня 2022 року у справі №635/6172/17). Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Слід зазначити, позивачем суду надані докази про належність його сім`ї домоволодіння у [ADDRESS] , про те, що до даного домоволодіння відбулось неодноразове проникнення окупантів, що підтверджується витягом із ЄРДР. Проте не надано будь-яких доказів, які б відповідали критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, що підтверджували б вартість нерухомого і рухомого майна, яке позивач і члени його сім`ї були вимушені залишити у м.Кадіївка у зв`язку із тимчасовим переміщенням до сел. Дніпровське Дніпропетровської області. Дані докази поки отримати не можливо у зв`язку із окупацією міста та в подальшому, після деокупації позивач може скористатися такими можливостями та звернутися із позовом до суду щодо відшкодування спричиненої майнової шкоди. В даному випадку визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує характер і тривалість моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його житті, наслідки, що наступили, та їх невідворотність. Отже, враховуючи характер та обсяг завданих позивачу та його малолітнім дітям моральних страждань, істотних порушень їх конституційних прав, умисного характеру дій Російської Федерації, суд вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну позивачу та його малолітнім дітям моральну шкоду у розмірі по 1\~000 000,00 грн. на користь позивача та кожного із його двох малолітніх дітей. Відповідно до ч.ч. 1, 6ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно з п.22ст.5 Закону України «Про судовий збір`від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Таким чином, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави в розмірі 15 140,00 грн.

Outcome: dismissed