Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-22 00:00:00

[PERSON] діючи через свого представника звернулася в суд з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі. Свої вимоги мотивує тим, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах із відповідачем з квітня 2024 року. 23.07.2024 року позивачку було звільнено з роботи за власним бажанням. Посадовий оклад позивачки складав 8000,00 грн. За період роботи утворилася заборгованість із заробітної плати з 01.04. 2024 року по 23.07.2024 року в сумі 29889,38 грн. Позивачка неодноразово зверталася до відповідача з проханням виплатити їй існуючу заборгованість, однак відповідачка ігнорувала такі прохання. 16.01.2025 року представник позивача подала до суду клопотання про зменшення позовних вимог. У клопотанні зазначила про допущену помилку при розрахунку розміру заборгованості по заробітній платі за період роботи з 01.04.20244 по 01.07.2024, за основу щомісячної суми до сплати взято 8000,00 грн замість належних 64400,00 грн. З урахуванням зменшення позовних вимог просила стягнути з відповідачки 252096,38 грн заборгованості по заробітній платі, а також 10\~000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Відповідач [PERSON] подала відзив у якому просить відмовити в позові повністю. Свої заперечення проти позову мотивує тим, що позивачка було прийнята на роботу до ФОП [PERSON] на посаду фахівця з дошкільного виховання згідно з наказом № 9-К від 28 березня 2024 року з посадовим окладом 8000,00 грн. Позивачка щомісяця отримувала заробітну плату. Зазначає, що за квітень 2024 року позивачу нараховано 8000,00 грн, після утримання податків сплачено 6440,00 грн; у травні нараховано 8000,00 грн, після утримання податків сплачено 6440,00 грн; у червні нараховано 8000,00 грн, сплачено 6440,00 грн, а липні нараховано 5913,00 грн та помилково сплачено 6440,00 грн. Видача заробітної плати проводилася одночасно з іншим працівником. 23 липня 2024 року позивачку було звільнено з роботи за власним бажанням, тоді ж позивачка отримала копію наказу про звільнення та повідомлення про виплачені суми при звільненні, проте відмовилась підписати, у зв`язку з чим було складено акт про відмову від підписання наказу про звільнення та письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні. Ухвалою суду від 05.11.2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання на 04.12.2024 року. Ухвалою суду від 04.12.2024 року судове засідання відкладено на 16.01.2025 року. Протокольною ухвалою суду від 16.01.2025 року судове засідання відкладено для надання можливості відповідачці ознайомитися із клопотанням про зменшення позовних вимог. Представник позивачки адвокат Альонова М.Б. у судовому засіданні вимоги підтримала з підстав, зазначених у позовній заяві та клопотанні про зменшення позовних вимог. Відповідачка у судовому засіданні проти позову заперечила з підстав, зазначених у відзиві. Дослідивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, надавши оцінку доказам в цілому так і кожному доказу окремо, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що [PERSON] звернулась до ФОП [PERSON] із заявою про прийняття її на роботу на посаду фахівця з дошкільного виховання з 01 квітня 2024 року (а.с. 49). Відповідно до наказу № 9-к від 28 березня 2024 року позивачка прийнята до ФОП [PERSON] на роботу на посаду фахівця з дошкільного виховання з 01 квітня 2024 року за основним місцем роботи з посадовим окладом згідно штатного розпису (а.с. 50). Згідно з табелями обліку використання робочого часу, позивачка [PERSON] у квітні 2024 року відпрацювала 22 дні, що становить 176 год.; у травні 2024 року 19 днів, що становить 152 год.; у червні 2024 року 16 днів, що становить 128 год.; у липні 2024 року 15 днів, що становить 120 год. (а.с. 59-76). За час роботи у ФОП [PERSON] позивачка зверталася до роботодавця із заявами про надання їй частини основної щорічної відпустки. Відповідно до наказів підприємця, працівникові надавалися частини основної щорічної відпустки (а.с. 51-54). Як вбачається з розрахунково-платіжних відомостей працівника [PERSON] (а.с. 57-64), позивачці була нарахована заробітна плата: за квітень 2024 року в сумі 8000,00 грн, утримано: військовий збір -120,00 грн, податок з доходів фізичних осіб - 1440,00 грн; за травень 2024 року в сумі 8000,00 грн, утримано:військовий збір -120,00 грн, податок з доходів фізичних осіб - 1440,00 грн; за червень 2024 року в сумі 8000,00 грн, утримано: військовий збір -120,00 грн, податок з доходів фізичних осіб - 1440,00 грн; за липень 2024 року в сумі 5913,00 грн, утримано: військовий збір - 88,70 грн, податок з доходів фізичних осіб - 1064,34 грн. 23 липня 2024 року позивачка подала роботодавцю ФОП [PERSON] заяву про звільнення. Відповідно до поданої заяви, [PERSON] просить звільнити її з роботи з посади вихователя за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України 23 липня 2024 року (а.с. 55). На підставі поданої заяви про звільнення, видано наказ № 10-к від 23 липня 2024 року. Відповідно до зазначеного наказу, [PERSON] звільнено з роботи 23 липня 2024 року за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України (а.с. 13). В той же час, з долученої до відзиву копії наказу № 10-к від 23 липня 2024 року, вказано правову підставу звільнення позивачки ст. 28 КЗпП України (а.с. 56). Як вбачається з відомостей на виплату готівки, позивачці належить до виплати нарахована заробітна плата за період з квітня 2024 по липень 2024 року, а саме: за квітень 2024 року аванс в сумі 3220,00 грн, заробітна плата в сумі 3220,00 грн; за травень 2024 року аванс в сумі 3220,00 грн, заробітна плата в сумі 3220,00 грн (в т.ч. відпускні 1120,00 грн); за червень 2024 року аванс 3220,00 грн, заробітна плата 3220,00 грн (в т.ч. відпускні 1288,00 грн); за липень 2024 року аванс в сумі 3220,00 грн, заробітна плата 3220,00 грн. Підпис [PERSON] у відомостях на виплату готівки відсутній (а.с. 65-68). З поданих відповідачкою відомостей про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам, ФОП [PERSON] за 2 квартал 2024 року та 3 квартал 2024 року, відображала нараховану позивачці заробітну плату (а.с. 81-88). Згідно з Актом № 1 від 23 липня 2024 року, складеним [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підписами останніх посвідчується, що [PERSON] засвідчити ознайомлення з Наказом № 10-к від 23 липня 2024 року про звільнення та Повідомленням про нараховані суми, належні до виплати працівникові при звільненні відмовилася, не пояснивши причини відмови (а.с. 79). Відповідно до Повідомлення про нараховані суми, належні до виплати працівникові при звільненні № 3 від 23 липня 2024 року вбачається, що у зв`язку зі звільненням з посади фахівця з дошкільного виховання наказом № 110-к від 23 липня 2024 року, на підставі п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП та відповідно до ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 116 КЗпП [PERSON] повідомлено про нараховану та виплачену суму. В графі «належить до виплати на дату звільнення» значиться 0,00 грн. (а.с. 78). Із поданої відповідачкою довідки про доходи № 16/01/25 від 16.01.2025, встановлено, що [PERSON] за квітень-липень 2024 року нараховано заробітної плати в сумі 29913,00 грн (а.с. 110). Позивачка, покликаючись на\~норми Кодексу законів про працю України, вказує, що відповідачка порушила її права, не виплатила при звільненні всіх належних сум при звільненні, а тому звернулася до суду про захист порушеного права шляхом стягнення з відповідачки заборгованості по заробітній платі в сумі 25209,38 грн з урахуванням утриманих податків і обов`язкових платежів. При вирішенні справи, суд виходить із того, що між сторонами виник трудовий спір, пов`язаний з нарахованою, але не виплаченою заробітною платою.Спірні правовідносини регулюються положеннями\~Конституції України, міжнародними актами, які ратифіковані Верховною Радою України та які є частиною національного законодавства,\~Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), Закону України «Про оплату праці». Застосовуючи до даних правовідносин норми права, суд ураховує таке. Статтею 43 Конституції Українивизначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 23 Загальної декларації з прав людини передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення. Так, у ст. 1 конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікована 30 червня 1961 року закріплено, що відповідно до мети цієї Конвенції, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано. Згідно зі статтею 4\~КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю Українита інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. У частині першій статті 21\~КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За змістом частини першої\~статті 94 КЗпП України\~заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Положеннями статті 115 КЗпП України визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. За змістом ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Положеннями ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Системний аналіз цих норм дає підстави для висновку про те, зобов`язання роботодавця\~з виплати\~заробітної плати\~є одним\~з його\~основних трудових\~обов`язків.\~Отже, відповідно до положень статті 116 КЗпП України всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини ( ЄСПЛ) як джерело права. У статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За практикою Європейського суду з прав людини (справа «Будченко проти України», заява № 38677/06) концепція «майна» не обмежується існуючим майном, може охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність. Тобто невиплачена заробітна плата є майном та однозначно підпадає під дію статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Частиною другою\~статті 233 КЗпП України\~визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 76 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що позивачка перебував у трудових відносинах з відповідачем ФОП [PERSON] та була звільнена з роботи за власним бажанням. Відповідачем, як роботодавцем, нарахована позивачці заробітна плата, що підтверджується розрахунково-платіжними відомостями за квітень-липень 2024 року. З досліджених судом відомостей на виплату готівки встановлено, що [PERSON] не виплачено: за квітень 2024 року аванс в сумі 3220,00 грн, заробітна плата в сумі 3220,00 грн; за травень 2024 року аванс в сумі 3220,00 грн, заробітна плата в сумі 3220,00 грн (в т.ч. відпускні 1120,00 грн); за червень 2024 року аванс 3220,00 грн, заробітна плата 3220,00 грн (в т.ч. відпускні 1288,00 грн); за липень 2024 року аванс в сумі 3220,00 грн, заробітна плата 3220,00 грн, про що свідчить відсутність підпису [PERSON] в графі про отримання коштів. Отже, ФОП [PERSON] , порушуючи вимоги трудового законодавства в частині оплати праці працівника, має заборгованість перед позивачкою по заробітній платі, і не здійснила виплату цієї заборгованості навіть при звільненні позивачки, відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України. Відповідачкою не доведено на підставі належних та допустимих доказів виплати позивачці заробітної плати. Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша ст. 21 КЗпП України), обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату. Надаючи оцінку доводам відповідачки щодо виплати заробітної плати [PERSON] , то в ході судового розгляду ці доводи не знайшли свого підтвердження. Суд не бере до уваги подані відповідачкою заяву [PERSON] про те, що [PERSON] регулярно, щомісяця отримувала заробітну плату одночасно з нею, заяву [PERSON] про те, що ФОП [PERSON] завжди вчасно та в повному обсязі виплачувала заробітну плату їй та іншим працівникам, оскільки такі не є достатніми та належними доказами у спростування невиплати зарплати роботодавцем. Зі змісту вказаних заяв не вбачається, що [PERSON] відмовлялася від підписання відомостей на отримання коштів, водночас отримавши заробітну плату. Належних доказів вчинення інших дій, що б свідчили про перерахування коштів як заробітної плати позивачці, на думку суду, відповідачка не надала. Позивачка, аргументуючи обґрунтованість поданого позову, в частині суми заборгованості по заробітній платі зазначає, що їй не виплачено заробітну плату за період квітень-липень 2024 року в сумі 25209,38 грн. Відповідно до Довідки про доходи від 16 січня 2025 року, нарахована заробітна плата [PERSON] за період з квітня 2024 року по липень 2024 року становить 29913,00 грн, утримано: податок з доходів фізичних осіб 5384,34 грн, військовий збір 448,70 грн. Отже, належна до виплати сума заробітної плати (сума з урахуванням утриманих податків та обов`язкових платежів) становить 29913,00-5384,34-448,70=24079,96 грн. Таким чином, враховуючи те, що належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів виплати заробітної плати [PERSON] відповідачка не надала, суд дійшов висновку про задоволення позову частково та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заробітної плати за період з квітня 2024 по липень 2024 року у сумі 24079,96 грн.Разом з тим, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника обраховуються з урахуванням утриманих податків та обов`язкових платежів. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Нормами ч. 6 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 т. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1211,20 грн. \~ \~ \~ \~Що стосується вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, суд дійшов до наступних висновків. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Зі змісту положень даної норми вбачається, що витрати на правничу допомогу адвоката складаються з: гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також сум, що підлягають сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, і ці суми встановлюються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Разом з тим, відповідно до ч. 3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас, відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування стороною позивача було надано: квитанцію до прибуткового касового ордера № 6 від 27.09.2024, з якої вбачається, що 27.09.2024 АБ «Альонової Мар`яни «Астрея» прийнято від [PERSON] 10000,00 грн на підставі договору про надання правової допомоги № 82/24 від 27.09.2024; ордер Серія ВК № 1145262 від 27.09.2024, що не відповідає положенням ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Зокрема, до матеріалів позовної заяви не долучено договір про надання правничої допомоги з якого можна було б встановити їх розмір та склад, а також відповідні докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість, що сплачена або підлягає сплаті. Представник позивача в судовому засіданні до закінчення судових дебатів не заявила про подання доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу, згідно з вимогами ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Враховуючи наведене, у задоволенні стягнення витрат на оплату правової допомоги у розмірі 10000,00 грн слід відмовити. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: partial