Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-26 00:00:00

Позивач 07.06.2023 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за спожиту електричну енергію за адресою: [ADDRESS] в сумі 3669,29 гривень. Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідач отримує на підставі відкритого особового рахунку електричну енергію за адресою: [ADDRESS] , однак несвоєчасно та не в повному обсязі сплачує надані послуги, через що має заборгованість за період з 01 листопада 2017 року по 01 січня 2019 року у розмірі 3669,29 гривень. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 червня 2023 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2024 року заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 липня 2023 року у справі 331/3675/23 за позовом Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» в особі Запорізьких міських електричних мереж до [PERSON] про стягнення боргу за електроенергію скасоване та призначено справу до розгляду за правилами\~ спрощеного позовного провадження. Відповідач [PERSON] надала суду відзив на позов, в якому в задоволенні позовних вимог просила відмовити в повному обсязі. В обґрунтування наданих заперечень на позовну заяву зазначила, що пред`являючи позовні вимоги про стягнення боргу за комунальні послуги, позивач, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України, повинен надати належні та достовірні докази на підтвердження: належності нерухомого майна, кількості зареєстрованих осіб за період утворення заборгованості, які повинні нести солідарну відповідальність, кількісні показники споживання комунальних послуг, які використовуються для розрахунків за спожиті комунальні послуги у випадках, передбачених законодавством, розрахункові документи за кожен розрахунковий період (місяць) окремо, із зазначенням нарахованої до сплати суми та її обгрунтування, і сплаченої споживачем суми (п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово- комунальні послуги»). Таких доказів позивачем не надано. Натомість, надані Позивачем докази містять значні невідповідності. Так, відповідно до «детального стану розрахунків», що підписаний техніком по роботі з дебіторами в графі «борг або переплата» (остання графа таблиці) зазначено дві цифри боргу «912,65 грн.» і «912,65 грн.». Таким чином, при складанні загальна сума в графі «борг» повинна становити 1825,3 грн. Тоді як в підсумковій графі борг зазначено в розмірі - 3669,29 грн. Виписка по особовому рахунку взагалі містить численні зміни сум та показів лічильників станом на 01.01.2019 р., закреслювання, та не містить підстав таких дій, тому не може вважатися достовірним доказом. Як свідчать надані відповідачкою рахунки по особовому рахунку № [NUMBER] за період з 01.08.2018 року по 01.03.2019 року, що сформовані саме Позивачем, - за визначений в позові період, станом на 01.01.2019 року, з врахуванням оплат у лютому та березні 2019 року, БОРГ ВІДСУТНІЙ. Відповідачкою сплачувались всі нарахування щомісячно, про що свідчать дані в графі «борг» та «до сплати» в кожному наданому рахунку. Надані позивачем на підтвердження періоду утворення і розміру заборгованості документи, з урахуванням вищезазначених невідповідностей та наданих нею рахунків, не можуть вважатися належними, допустимими та достовірними доказами як наявності так і розміру заборгованості. [PERSON] не має жодної заборгованості за електроенергію по зазначеній адресі за весь період перебування майна в її власності. Також, відповідач зазначила, що позов подано поза межами строку позовної давності. Оскільки позивачем клопотання про поновлення строку позовної давності не подавалося, просить застосувати до позовних вимог наслідки спливу позовної давності. ПАТ «Запоріжжяобленерго» надало відповідь на відзив, в якому просить задовольнити позов в повному обсязі. Вважає доводи [PERSON] , зазначені у відзиві, безпідставними . Зазначає , що відповідно до укладеного між нею та ПАТ «Запоріжжяобленерго» договором від 31.07.2014 року, відповідач є споживачем електричної енергії за адресою: [ADDRESS] , та на її ім`я відкрито особовий рахунок № [NUMBER] про користування електроенергією. У зв`язку з неналежним виконанням обов`язків по сплаті за використану електроенергію виник борг у сумі 3669 грн. 29 коп. за період з 01.01.2017 року по 01.01.2019 рік. Оскільки позивач з 01.01.2019 року припинив постачання електричної енергії та починаючи з цього періоду постачання електричної енергії здійснює ПАТ «Запоріжжяелектропостачання», то розрахунки з новим постачальникам відповідач почав здійснювати виходячи з останніх показів лічильника станом на 01.01.2019 рік, які складали 6430. Тобто початкові покази лічільника, по яким почалися розрахунку з ПАТ «Запоріжжяелектропостачання» складали 6430 і по які відповідач повинен був розрахуватися з попереднім постачальником , а саме позивачем. Також, у відповіді на відзив позивач вказує на те, що в розумінні ст. 257 ЦК України та пункта 12 Прикінцевих положень ЦК України, яким встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, позовна заява подана з дотриманням строків позовної давності. Ухвалою суду від 24 січня 2025 року в задоволенні клопотання представника відповідача Боярчук Наталії Володимирівни про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» в особі Запорізьких міських електричних мереж до [PERSON] про стягнення боргу за електроенергію відмовлено. В судове засідання представник позивача Глазунов В.С. надав заяву про розгляд справи у його відсутність, наполягав на задоволенні позову. Відповідач та його представник Боярчук Н.В. , будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, в зв`язку з чим, на підставі ч.3\~ст. 223 ЦПК України\~справу розглянуто у їх відсутність , на підставі доказів наявних в матеріалах справи та з урахуванням наданого відзиву. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. За правилами ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч.1\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. З матеріалів справи вбачається, що 31 липня 2014 року між ВАТ «Запоріжжяобленерго» та [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , був укладений договір № 520403034 про користування електричною енергією, згідно з п. 1 якого енергопостачальник бере на себе зобов`язання надійно постачати споживачу електричну енергію у необхідних йому обсягах відповідно до потужності 1,3 кВт електроустановок споживача з гарантованим рівнем надійності, безпеки і якості, а споживач зобов`язується оплачувати вартість одержаної електричної енергії за обумовленими тарифами (цінами) у терміни, передбачені цим договором. Згідно з п. 30 вказаного договору цей договір укладається на три роки, набирає чинності з дня його підписання та\~вважається щорічно продовженим на наступний рік, якщо за місяць до закінчення терміну його дії жодна із сторін не висловила наміру внести до нього зміни, доповнення, або розірвати. Позивач у період з 01 листопада 2017 року по 01 січня 2019 року надав електричну енергію у житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , на загальну суму 3726,90 грн., за вищевказаний період відповідачем було оплачено 57,61 грн. за спожиту електричну енергію, сума заборгованості відповідача складає 3669,29 грн., що підтверджується розрахунком, доданим до позовної заяви . Відносини з приводу постачання фізичним особам електричної енергії регулюються ст. 714 ЦК України, ст. ст. 67, 68 ЖК України, Законом України «Про ринок електричної енергії» та на час виникнення заборгованості регулювалися Законом України «Про електроенергетику», Правилами користування електричною енергією для населення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 № 1357 із наступними змінами та доповненнями (далі за текстом - ПКЕЕН) та Правилами роздрібного ринку електричної енергії, які затверджено постановою НКРЕКП від 14 березня 2018 року № 312, із наступними змінами та доповненнями (далі за текстом - ПРРЕЕ). Положеннями статей 67, 68 ЖК України визначено, що наймачі (власники) квартир зобов`язані щомісяця своєчасно вносити плату за комунальні послуги, до числа яких входять послуги з одержання електричної енергії. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Положеннями статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 2 статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. В силу ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Договірні відносини існують на засадах публічного договору і конкпюдентних дій (споживання та оплата спожитої електричної енергії), які вважаються такими, що були направлені на укладення даного договору. Згідно з ч. 1 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Договір про користування електричною енергією в порядку ч. 1 ст. 633 ЦК України є публічним договором, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться. Згідно з ч. 1 ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до пункту 2 ПКЕЕН об`єкт побутового споживача - житловий будинок (частина будинку), квартира або будівля, які розміщені за однією адресою та належать одній фізичній особі або декільком фізичним особам на правах власності або користування. Споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між побутовим споживачем і електропостачальником, що розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електричною енергією (додаток 1) і укладається на три роки. У разі остаточного припинення користування електричною енергією споживач не пізніше ніж за 7 днів повинен повідомити про це енергопостачальника та розрахуватися за спожиту електричну енергію, подати енергопостачальнику заяву про розірвання договору. У разі прийняття рішення про припинення користування електричною енергією побутовий споживач не пізніше ніж за сім робочих днів подає електропостачальнику письмову заяву про розірвання договору, в якій зазначає день припинення електропостачання на об`єкт побутового споживача. У зазначений у заяві день представник електропостачальника разом із побутовим споживачем проводить контрольний огляд вузла обліку та здійснює відключення електроустановок об`єкта побутового споживача від електричних мереж та вживає заходів для запобігання самовільному підключенню. Для споживання електроенергії новий наймач (власник) квартири або іншого об`єкта повинен звернутися до енергопостачальника для укладення договору про користування електричною енергією. Після чого енергопостачальник протягом 3 днів у містах та 7 днів у сільській місцевості підключає квартиру або об`єкт споживача до електропостачання. Отже, з аналізу наведених норм вбачається те, що споживання електричної енергії може відбуватися на підставі договору, укладеного з енергопостачальником лише власником або наймачем об`єкта споживача. Саме на власника або наймача об`єкта споживача покладено обов`язок звернутися до енергопостачальника для укладення договору про користування електричною енергією, у тому числі і у випадку набуття ним права власності чи права користування об`єктом споживача, уже підключеним до електропостачання попереднім власником чи наймачем. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 03 жовтня 2018 року (справа N 654/3093/16-ц, провадження N 61-18581св18). Отже, саме власник або наймач, що перебуває у договірних правовідносинах із енергопостачальником, несе обов`язок з оплати за спожиту електричну енергію. При цьому, споживач електричної енергії, зобов`язаний сплатити вартість спожитої ним енергії, якщо він фактично користувався нею. Відсутність письмово оформленого договору не позбавляє обов`язку оплатити надані йому послуги. Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі N 751/3840/15-ц (касаційне провадження N 14-280цс 18) та постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі N 6-2951цс15. З огляду на те, що між сторонами був укладений договір № 520403034 про користування електричною енергією від 31.07.2014 року із зазначенням адреси відповідача: [ADDRESS] , [PERSON] здійснювалось погашення заборгованості, докази звернення споживача із заявою про розірвання договору внаслідок звільнення зміни власника в матеріалах справи відсутні, [PERSON] є споживачем послуг, що надаються позивачем за вказаною адресою. Позивачем надано до суду докази відкритого особового рахунку зі споживачем, укладення договору про користування електричною енергією, тобто факту існування договірних відносин, а також докази існуючої заборгованості, що підтверджується розрахунком боргу. Крім того, суд зазначає, що позивач з 01.01.2019 року припинив постачання електричної енергії та починаючи з цього періоду постачання електричної енергії здійснює ПАТ «Запоріжжяелектропостачання» . З виписки з особого рахунку № [NUMBER] вбачається , що розрахунки з новим постачальником відповідач почав здійснювати виходячи з останніх показів лічильника станом на 01.01.2019 рік, які складали 6430. Тобто початкові покази лічільника, по яким почалися розрахунку з ПАТ «Запоріжжяелектропостачання» складали 6430 і відповідач повинен був розрахуватися з попереднім постачальником, а саме позивачем. Відповідно до п. 21 ПКЕЕН, передані побутовим споживачем та отримані у порядку, визначеному у договорі, та/або зняті електропостачальником (електророзподільним підприємством) дані про покази засобу обліку протягом періоду, що починається за два робочі дні до кінця розрахункового місяця та закінчується на третій робочий день наступного розрахункового періоду (календарного місяця), вважаються даними на перше число календарного місяця. Зняті споживачем чи отримані та/або зняті енергопостачальником (електророзподільним підприємством) дані про покази засобу обліку в інший день вважаються вихідними даними для визначення показів засобу обліку на перше число календарного місяця шляхом додавання (віднімання) середньодобового споживання, помноженого на кількість днів (діб) між датою зняття показів та першим числом календарного місяця. Середньодобове споживання визначається виходячи з даних про покази засобу обліку, зафіксовані між двома послідовними зняттями, та кількості днів між цими зняттями показів. Згідно з п. 8.6.4. Кодексу комерційного обліку, затверджений Постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 311, зчитані та передані індивідуальним побутовим споживачем покази лічильника в будь-який інший день календарного місяця за відсутності переданої (зчитаної) з нього інформації шляхом дистанційного зчитування лічильника є вихідними даними для визначення даних комерційного обліку на перше число місяця шляхом додавання (віднімання) величини добутку середньодобового споживання на кількість днів (діб) між датою зчитування показів та першим числом календарного місяця. Відповідно до п. 8.6.5. Кодексу, у разі неотримання до початку четвертого календарного дня місяця, що настає за розрахунковим, показів лічильника та за умови, що лічильник електричної енергії не оснащений засобами дистанційної передачі даних, фактичний обсяг розподілу та споживання електричної енергії по споживачу за розрахунковий місяць визначається розрахунковим шляхом за значенням середньодобового обсягу споживання. Згідно вимог п. 8.6.6. Кодексу, якщо за підсумками наступного місяця споживач надасть покази лічильника, визначення фактичного обсягу розподілу та споживання електричної енергії за період зазначеного місяця здійснюється з урахуванням наданих показів та показів, на які споживачу здійснено розрахунки. Відповідно до п. 8.6.11. Кодексу, середньодобовий обсяг споживання електричної енергії для цілей розрахунків визначається на основі фактичних даних (показів) лічильника(ів), зафіксованих за період між двома послідовними зчитуваннями показів, та кількості днів між цими зчитуваннями показів в аналогічному періоді попереднього року або, у разі відсутності відповідних даних за попередній рік, за згодою сторін на основі фактичних даних (показів) лічильника за попередній розрахунковий місяць. Згідно з п. 8.6.16. Кодексу, у разі виявлення у платіжному документі помилкових показів лічильника споживач має повідомити про це відповідного оператора системи/ППКО та електропостачальника та надати фактичні покази лічильника. Водночас індивідуальному побутовому споживачу достатньо надати фактичні покази лічильника оператору системи розподілу або електропостачальнику. Відповідно до п. 8.6.17. Кодексу, оператор системи/ППКО має забезпечити протягом п`яти робочих днів від дня отримання відповідного повідомлення проведення перевірки вказаних у рахунку показів лічильника, а в разі потреби протягом 20 робочих днів забезпечити перевірку лічильника та, у разі потреби, виправити помилкові дані, та проінформувати споживача про результати перевірки. Електропостачальник, оператор системи та споживач за ініціативою однієї зі сторін оформлюють акт звірки спожитої та сплаченої електричної енергії відповідно до отриманих фактичних показів ЗКО. В свою чергу, відповідачем не надано доказів того, що [PERSON] зверталася до позивача з повідомленням про наявність помилкових показів лічильника, не надала акту звірки спожитої та сплаченої електричної енергії, а тому суд виходить з того, що розрахунки позивачем здійснені правомірно виходячи з останніх показів лічильника станом на 01.01.2019 рік, які складали 6430. А отже, доводи відповідача про відсутність боргу є непереконливими. Щодо доводів відповідача про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, суд зазначає наступне. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)»\~введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга\~статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»\~розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України\~доповнено, зокрема, пунктом 12 натупного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями\~257,\~258,\~362,\~559,\~681,\~728,\~786,\~1293\~цього\~Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12\~розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України\~у редакції\~Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX\~перелічені всі\~статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Крім того,\~Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого\~Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ(далі Указ) в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року та діє до теперішнього часу. Пунктом 19 «Прикінцеві та перехідні положення»\~ЦК України\~передбачено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного\~Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року\~№ 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року\~№ 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Таким чином, з огляду на приписи статей\~256,\~257 ЦК України, на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, на набрання чинності\~Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX\~щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину - 02 квітня 2020 року, на введений\~Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022\~воєнний стан з 24 лютого 2022 року, на пункти 12, 19\~Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, а також на встановлені судом обставини, а саме, дату звернення позивача до суду 07.06.2023 року , суд вважає, що трирічний строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за період з 01.11.2017 року по 01.01.2019 року у даній справі позивачем не пропущено. Питання про судові витрати слід вирішити на підставі ст. 141 ЦПК України .

Outcome: approved