Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до Кобзарівської сільської ради Валківського району Харківської області, АТ «Сенс Банк», [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, приватний нотаріус ХМНО Харківської області Луніна Тетяна Анатоліївна, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в якому, з урахуванням уточнень просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 16.12.2021 року, укладений між АТ «Альфа Банк» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Луніною Тетяною Анатоліївною, реєстровий №2406. Витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.10.2004 року, виданого Дзержинською районною радою а підставі рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради м. Харкова за №151/14 від 14.09.2004 року, належить трикімнатна квартира [ADDRESS] . 26.04.2007 року між позивачем, як іпотекодавцем, та Акціонерно - комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" (іпотекодержатель) укладено іпотечний договір №840/5-27/16/10/7-203, предметом якого є вказана квартира, на виконання [PERSON] як позичальником, зобов`язання за кредитним договором № 0/1-27/16/3/7-262. Правонаступником Акціонерно - комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк" є Акціонерне товариство "Альфа - Банк", яке набуло усіх прав за вказаними договорами. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру в власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна, позивачу стало відомо про те, що 13.11.2020 року державним реєстратором Кобзарівської сільської ради Валківського району Харківської області Іваницьким Є.А. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень внесені зміни про право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за АТ «Альфа Банк». Крім того, 16.12.2021 року Банк здійснив відчуження спірної квартири на користь [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Луніною Т.А., реєстровий номер 2406. Позивач вважає такі дії Банку незаконними, такими, що порушують діюче законодавство України, договір купівлі - продажу від 16.12.2021 року - недійсним, таким, що укладений з порушенням прав позивача та неповнолітніх дітей, а нерухоме майно таким, що підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння на підставі нижченаведеного. Так, Закон України "Про іпотеку" (на час вчинення правочину) іпотека - вид забезпечення виконання зобов?язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов?язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст.3 вказаного Закону іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов?язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. У разі іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, взаємні права і обов?язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з дня вчинення відповідного правочину, на підставі якого виникає іпотека, або з дня набрання законної сили рішенням суду. Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов?язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року за №270, затверджено Правила надання послуг поштового зв?язку, й згідно змісту цих Правил надано визначення поштового відправлення з оголошеною цінністю це реєстровані лист, бандероль, посилка, прямий контейнер, які приймаються для пересилання з оцінкою вартості вкладення, визначеною відправником, а п. 110 Правил передбачено, що у разі коли адресат не з?явився за одержанням реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу протягом трьох робочих днів після доставки першого повідомлення про надходження зазначеного поштового відправлення, поштового переказу, йому під розписку вручається повторне повідомлення (крім повторних повідомлень про надходження рекомендованих поштових відправлень). Таким чином жодного доказу про фактичне вручення вимоги іпотекодержателя іпотекодавцю про усунення порушень під розписку позивачу [PERSON] чи про відмову від отримання письмової вимоги не надано з боку Банку. Згідно правової позиції висловленої Верховним Судом України в Постанові від 18.11.2015 року у справі №6-1884цс 15, під письмовим повідомленням слід розуміти не тільки направлення відповідних відомостей, а і їх отримання адресатом. Договір купівлі - продажу від 16.12.2021 року між АТ «Альфа Банк» та [PERSON] спірної квартири, не підтверджує належного вручення повідомлення вимоги Банку надісланого з оголошеною цінністю про усунення порушень та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, звертає увагу суду про намагання Банку виселити у незаконний спосіб спірної квартири позивача та членів її родини, серед яких є неповнолітні онуки [PERSON] 2013 року народження, та [PERSON] , 2007 року народження, проте рішенням суду від 16.04.2019 року у справі №638/11841/18 в позові банку було відмовлено. Також, вважає за необхідне відзначити, що згідно Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об?єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; не може бути примусово стягнуте відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи. Таким чином на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не може бути здійснено стягнення шляхом реєстрації права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем без його згоди іпотекодавця на його відчуження. Відповідно до Роз?яснення Міністерства юстиції України від 22.08.2011 року «Про особливості правового регулювання посвідчення правочинів щодо нерухомого майна за участю малолітніх та неповнолітніх осіб» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Реєстрація спірної квартири за іпотекодержателем та подальший її продаж [PERSON] відбувся під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та без отримання згоди позивача на такі дії. Статтею 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" від 2 червня 2005 року передбачено, що попередній дозвіл органів опіки та піклування необхідний для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти. Документом, за яким встановлюється склад сім?ї наймача або власника жилого приміщення може бути довідка за формою №3, яка видається житлово-експлуатаційною організацією, правлінням житлово-будівельного кооперативу або довідка про реєстрацію місця проживання або місця перебування, яка видається органом реєстрації. Враховуючи вищевказане, беручи до уваги, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають неповнолітні онуки позивача, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Луніна Т.А., посвідчуючи договір купівлі-продажу від 16.12.2021 року квартири, що є предметом іпотеки, здійснила нотаріальні дії без попередньої згоди органу опіки та піклування в порушення прав на житло неповнолітніх дітей, які постійно проживають у даному житловому приміщенні. 29.08.2023 року від представника АТ «Сенс Банк» Надійшов відзив на уточнену позовну заяву, в якій заперечував проти задоволення позовних вимог. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.11.2021 року відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.09.2024 року підготовче судове засідання закрито, справу призначено до розгляду по суті. В судове засіданні представник позивача не з`явився, надав заяву про слухання справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник АТ «Сенс Банк» у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву прослухання справи за його відсутністю, заперечив щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі, просив відмовити. Представник [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав заяву про слухання справи за його відсутністю, заперечив щодо задоволення позовних вимог, просив відмовити. Суд, заслухавши вступні слова представника позивача, представників відповідачів, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. За статтею 16 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України), визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому, оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки, в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.10.2004 року, виданого Дзержинською районною радою на підставі рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради м. Харкова за №151/14 від 14.09.2004 року, належала трикімнатна квартира [ADDRESS] . 26.04.2007 року між позивачем, як іпотекодавцем, та Акціонерно - комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" (іпотекодержатель) укладено іпотечний договір №840/5-27/16/10/7-203, предметом якого є вказана квартира, на виконання [PERSON] як позичальником, зобов`язання за кредитним договором № 0/1-27/16/3/7-262. Правонаступником Акціонерно - комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк" є Акціонерне товариство «Альфа - Банк», яке набуло усіх прав за вказаними договорами. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру в власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна, 13.11.2020 року державним реєстратором Кобзарівської сільської ради Валківського району Харківської області Іваницьким Є.А. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень внесені зміни про право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за АТ «Альфа Банк». Крім того, 16.12.2021 року Банк здійснив відчуження спірної квартири на користь [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Луніною Т.А., реєстровий номер 2406. Як на підставу для задоволення позовних вимог позивач посилається на те, що вказана квартира підпадала під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», було також порушено право неповнолітніх дітей, що були на момент відчуження зареєстровані у спірній квартири та той факт що перед зверненням стягнення на предмет іпотеки [PERSON] не було надіслано письмову вимогу про усунення порушення. Так, згідно п.1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (який діяв на момент звернення стягнення на іпотечне майно) протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду (далі - нерухоме житлове майно), об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або; таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку. Натомість із наданих позивачем доказів неможливо встановити наявність всіх перелічених обставин, які б свідчили про заборону реалізації іпотечного майна. Що стосується посилання позивача на те, що ним, як іпотекодавцем, не було отримано повідомлення про порушення умов основного зобов`язання та/або іпотечного договору і повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, слід зазначити таке. Як вбачається з оспорюваних договорів купівлі-продажу, такі укладено на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку», шляхом продажу предметів іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві. Поряд з цим, ні Законом України «Про іпотеку», ні Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майна та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ від 25.12.2015 №1127, не передбачено обов`язковості для державної реєстрації права власності на предмет іпотеки шляхом його продажу будь-якій особі-покупцеві доказів отримання іпотекодавцем та боржником повідомлення про порушення умов кредитного договору, договору іпотеки і повідомлення про звернення стягнення на спірне майно, що передбачено при набутті права власності на предмет іпотеки самим іпотекодержателем в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Згідно ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, а також застава об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Подільний об`єкт незавершеного будівництва може бути переданий в іпотеку лише у випадках, визначених законом. Закладом є застава рухомого майна, що передається у володіння заставодержателя або за його наказом - у володіння третій особі. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом. Згідно ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Частиною 2 ст. 590 ЦК України встановлено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно до ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч.ч.1-3 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Частина 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» встановлює, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на нерухоме майно (об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості), яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Відповідно до п.4.1. договору іпотеки сторони погодили, що у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем основного зобов`язання Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків Таким чином, у разі дотримання іпотекодержателем вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання невиконання вимог частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку» щодо повідомлення іпотекодавця про конкретний спосіб задоволення вимог іпотекодаржателя шляхом укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві не має наслідком настання нікчемності такого правочину та не є підставою, за умови дотримання інших вимог закону щодо такого виду правочину, для визнання такого договору недійсним, однак може бути підставою для відшкодування іпотекодавцю завданих збитків. Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає жодних порушень щодо звернення стягнення на предмет іпотеки Банком та переоформлення нерухомого майна (квартири) у власність та подальшої її реалізації оскільки процедура була узгоджена у Додатковій угоді до Договору іпотеки. Щодо посилань позивача на порушення прав неповнолітніх дітей при реалізації спірної квартири, суд зазначає наступне. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 20.01.2016 у справі №6-2940ц15, правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Слід зазначити про те, що у квартирі зареєстровано двох малолітніх дітей, які є членами родини позивача, а саме онуки [PERSON] 2013 року народження та [PERSON] 2007 року народження. В той же час, згідно п. 2.1.4 Іпотечного договору №840/5-27/16/10/7-203 від 26.04.2007 року встановлено, що Іпотекодавець зобов`язаний без письмової згоди Іпотекодержателя, що оформлюється додатковою угодою до цього Договору, не відчужувати предмет іпотеки, а також не передавати його в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування, не прописувати неповнолітніх дітей, інвалідів, людей похилого віку. Натомість позивач без дозволу Банку прописав двох неповнолітніх дітей після укладення іпотечного договору, а тому посилання про неможливість їх виселення та подальшого відчуження квартири є нікчемними. Отже, укладення оскаржуваного договору не суперечить правам та інтересам малолітніх дітей, не звужує обсяг їх існуючих майнових прав та не порушує їх охоронювані законом майнові інтереси. Суд також враховує те, що оспорюваний позивачем договір укладений сторонами за вільним волевиявленням обох сторін, не може бути підставою для визнання оспорюваного позивачем договору недійсними. Щодо вимоги про витребування з незаконного володіння [PERSON] спірної квартири, суд зазначає, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного безпосередньо із власником договору. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Для застосування пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України ключовими аспектами є відсутність волі власника на відчуження майна, добросовісність набувача, а також оплатність при відчуженні спірного майна. Стаття 388 ЦК України передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі зазначеної норми залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача на підставі зазначеної норми. Волею є детерміноване i мотивоване бажання особи досягти поставленої мети. Сама по собі воля не тягне юридичних наслідків для відповідної особи. Волевиявлення - прояв волі особою зовні, завдяки чому воля стає доступною для сприйняття іншими особами. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК країни ) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Зазначене також підтверджується висновками Верховного Суду, який неодноразово звертав увагу на те, що можливість задоволення позовних вимог на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язане із встановленням двох основних обставин - наявності волі у власника (позивача, який витребував майно) та обставин переходу права власності до останнього набувача (чи було таке набуття добросовісним чи не добросовісним). Разом з тим, положеннями зазначеної норми не зазначено наслідки у випадку, якщо за встановлених обставинами справи одночасно встановлено і відсутність волі у власника під час вибуття з його володіння майна і наявність добросовісного оплатного набуття права власності відповідачем-володільцем спірного майна. Зміст статті 388 ЦК України (дає підстави для висновку про те, що єдиною безумовною підставою для відмови у задоволенні віндикаційного позову до добросовісного відповідача є продаж спірного майна у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Водночас, безумовною підставою для задоволення віндикаційного позову власника до добросовісного набувача спірного майна є отримання такого майна добросовісним набувачем безоплатно. При цьому, в контексті вимог статті 1 Першого протоколу до Конвенції, позбавлення добросовісного власника власності (незалежно від оплатності/безоплатності) можливе лише у випадку здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Судом встановлено, що [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] за договором купівлі-продажу, що за своєю природою є відплатним, тож є добросовісним набувачем нерухомого майна, а відтак позовні вимоги в частині витребування у нього нерухомого майна також не підлягають задоволенню. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Оскільки, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed