Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-22 00:00:00

ТзОВ «Коллект Центр» звернулося до суду із позовом до [PERSON] , у якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 2106362748628 від 04 березня 2021 року в розмірі 47\~003, 70 грн., понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 3028, 00 грн, та витрати на правову допомогу у розмірі 13000, 00 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 04 березня 2021 року між відповідачем [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» було укладено кредитний договір № 2106362748628, за умовами якого відповідачу було надано у кредит грошові кошти в сумі 3000 грн, на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно умов цього договору, його додатків та правил. На виконання умов укладеного договору позикодавцем перераховано грошові кошти на рахунок позивальника, що підтверджується листом ТзОВ «ФК Вей Фор Пей», відповідно до якого було здійснено організацію переказу коштів на карту позичальника. 01 грудня 2021 року між ТзОВ «Служба миттєвого кредитування» та ТзОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 1-12, відповідно до якого ТзОВ «Служба миттєвого кредитування» відступило ТзОВ «Вердикт Капітал» право вимоги за договором про надання фінансових послуг від 04 березня 2021 року № 2106362748628, укладеним з відповідачем. У свою чергу, ТзОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги за договором про надання фінансових послуг від 04 березня 2021 року № 2106362748628 ТзОВ «Коллект центр» згідно договору про відступлення прав вимоги від 10 березня 2023 року № 10-03/2023/01. Станом на день звернення із позовом до суду, заборгованість відповідача становить 47\~003, 70 грн., з яких: 3000,00 грн. - заборгованість за кредитом, 44003, 70 грн. заборгованість за відсотками на дату відступлення прав вимоги. Ухвалою судді Яворівського районного суду Львівської області від 23 серпня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного. У судове засідання представник позивача ТзОВ «Коллект Центр» не прибув, однак в позовній заяві просив розгляд справи проводити за його відсутності, заявлені вимоги підтримує, просить їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. У судове засідання відповідач [PERSON] повторно не прибув, про розгляд справи повідомлявся належним чином, а саме шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Яворівського районного суду Львівської області. Також про причини неявки суд не повідомив, своїх заперечень та відзиву на позов не подав. Зважаючи на викладене суд вважає за можливе завершити розгляд справи за відсутності відповідача, який належним чином повідомлена про розгляд справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання, однак у таке без поважних причин не з`явився, не повідомив причини неявки, не подав відзиву, а також позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній доказів з постановленням заочного рішення. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи. Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 20 січня 2025 року, є дата складення повного судового рішення 23 січня 2025 року. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, зважаючи на таке. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов Може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За нормою ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики,що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до статей 526, 530 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений договором строк. За умовами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. У відповідності до ст.612ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 549 ЦК України та умов договору, у разі невиконання чи несвоєчасного виконання зобов`язань в частині повернення кредиту та/або сплати процентів, комісій згідно з умовами договору, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу неустойку (штраф, пеня). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно з ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Судом встановлено, що 04 березня 2021 року між відповідачем [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» було укладено кредитний договір № 2106362748628, за умовами якого відповідачу було надано у кредит грошові кошти в сумі 3 000 грн. з встановленням відповідної відсоткової ставки, строком та порядком повернення кредиту. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 2106362748628 від 04 березня 2021 року заборгованість [PERSON] перед ТзОВ «Служба миттєвого кредитування» станом на 30 листопада 2021 року становила 25\~604,40 грн. 01 грудня 2021 року між первісним кредитором ТзОВ «Служба миттєвого кредитування» та ТзОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу № 1-12, відповідно до умов якого до ТОВ «Вердикт Капітал» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 2106362748628 від 04 березня 2021 року, що підтверджується витягом з реєстру прав вимоги від 01 грудня 2021 року. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 2106362748628 від 04 березня 2021 року заборгованість [PERSON] перед ТзОВ «Вердикт капітал» станом на 10 березня 2023 року становить 47\~003, 70 грн. 10 березня 2023 року між позивачем ТзОВ «Коллект центр» та ТзОВ «Вердикт Капітал» укладено договір про відступлення права вимоги № 10-03/2023/01 від 10 березня 2023 року, що підтверджується витягом з реєстру прав вимоги від 10 березня 2023 року. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 2106362748628 від 04 березня 2021 року заборгованість [PERSON] перед ТзОВ «Коллект центр» станом на 08 ерезня 2024 року становить 47\~003, 70 грн. Таким чином судом встановлено, що до позивача перейшло право вимоги до відповідача на суму 47\~003, 70 грн. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною другою ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі у дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Відповідно до ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Суд погоджується із наданим позивачем розрахунком заборгованості, оскільки відповідач свого розрахунку, доказів щодо сплати грошових коштів за кредитним договором № 2106362748628 від 04 березня 2021 року, які б спростовували зазначений розрахунок заборгованості, суду не надав. Виходячи з наведеного, суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача. Позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом стягнення з [PERSON] заборгованості за договором за кредитним договором № 2106362748628 від 04 березня 2021 року у сумі 47\~003, 70 грн. Щодо вимог про стягнення понесених судових витрат, які складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме витрати на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються Законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до п. 1 ч. 2, ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Позивачем при поданні позову до суд сплачено судовий збір у сумі 3028.00 грн. що підтверджено платіжною інструкцією №0442380049 від 21 червня 2024 року, яка міститься у матеріалах справи. Таким чином, із відповідача на користь позивача слід стягнути 3028.00 грн. судового збору. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат позивач подав договір про надання правової допомоги № 02-01/2023 від 02 січня 2023 року, прайс -лист АО «Лігал Ассістанс», заявку на надання юридичної допомоги № 715 від 07 лютого 2024 року відповідно до якої сторони погодили надання правових послуг по супроводу примусового стягнення заборгованості з [PERSON] на суму 13000 грн., витяг з Акту № 2 про надання юридичної допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19). Суд враховує, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання сторони утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (див. постанову Верховного Суду від 30.01.2023 № 910/7032/17). Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved