Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-26 00:00:00

У квітні 2024 року [PERSON] в особі представника - адвоката Горлатого О. В., звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з позовною заявою до [PERSON] про стягнення безпідставно збережених коштів. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що він є одноосібним власником трикімнатної квартири [ADDRESS] , надалі квартира, що підтверджується Свідоцтвом, виданим 22.09.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавською М.А., реєстраційний №340. Право власності позивача на квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.09.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавською М.А. Право власності на житло позивач отримав на підставі Акта про проведені електронні торги згідно Закону України «Про виконавче провадження» внаслідок купівлі цієї квартири на відкритих електронних торгах. Попереднім власником квартири була [PERSON] . Відповідно до Витягу від 07.02.2022 №78977622 з Реєстру територіальної громади м.Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, виданого за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані особи за вказаною адресою відсутні. 28.09.2021 позивачу стало відомо, що в належній йому квартирі без жодних законних підстав знаходиться відповідач. Відповідач не являється власником цієї квартири та не є членом сім`ї власника квартири (позивача). Відповідач зареєстрована та має на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] , яку здає в оренду. Відповідач відмовилися добровільно звільнити квартиру позивача, сплатити наявний борг за спожиті відповідачем комунальні послуги по квартирі. Переговори між позивачем та відповідачем щодо добровільного звільнення відповідачем квартири та сплаті боргу за комунальні послуги по квартирі виявилися безрезультатними. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 01.05.2023 у справі №759/15798/22, яке залишено в силі Постановою Київського апеляційного суду від 08.11.2023 та Постановою Верховного Суду від 03.04.24, було вирішено виселити [PERSON] з квартири. 16.05.2024 головним державним виконавцем Святошинського ВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), надалі - Святошинського ВДВС у місті Києві, складено Акт про примусове виселення відповідача [PERSON] з квартири. Додатковими доказами безпідставного користування відповідачем чужим майном - квартирою позивача - є Акти, складені мешканцями будинку [ADDRESS] та Головою правління ОСББ «Перемога 146» від 13.10.2023, про фактичне проживання відповідача в квартирі та Акт про непроживання позивача у вказаній квартирі. 15.11.2023 Позивач прибув до квартири, для врегулювання з [PERSON] питань щодо безпідставного її проживання в квартирі та відмови останньої добровільно припинити безпідставне користування чужим майном - квартирою позивача. В листопаді 2023 року позивач звернувся до правоохоронних органів. В своїх письмових поясненнях, наданих працівникам поліції, відповідач зазначив, що у цій квартирі проживає близько 30 років та має право власності на вказану квартиру на підставі свідоцтва про спадщину за законом, яке на даний час рішенням суду не анульоване. За період з 01.09.2023 по 31.03.2024 відповідач не здійснив жодного платежу на користь позивача за безпідставне користування квартирою позивача та/або на оплату спожитих відповідачем комунальних послуг в квартирі. Згідно публікацій в пресі про оренду подібних квартир в цьому та сусідніх будинках в цьому ж мікрорайоні міста Києва середньозважена вартість оренди одного квадратного метра трикімнатної квартири складає 238,64 грн. Трикімнатна квартира [ADDRESS] має загальну площу 68,4 кв. м. Відповідно щомісячне збереження відповідачем належних до сплати позивачу грошових коштів за безпідставне користування квартирою складає 15 506,28 грн, а за сім місяців - 108 543,96 грн. Отже, відповідач, який у період з 01.09.2023 по 31.03.2024 без достатньої правової підстави користувався квартирою позивача, за рахунок власника цієї квартири зберіг у себе кошти в розмірі 108 543,96 грн, які мав би заплатити власнику за користування нею. Ухвалою суду від 04 квітня 2024 року відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження. В квітні 2024 року до суду надійшло клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, в задоволенні якого судом відмовлено. Ухвалою суду від 30.04.2024 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. Письмові докази, надані позивачем в якості додатків до його клопотань про долучення доказів, що надійшли до суду 30.04.2024, 29.05.2024, 04.10.2024 та 07.01.2025, долучені судом до матеріалів справи. 30.04.2024 та 27.01.2025 позивач подав до суду заяви про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі. 27 січня 2025 року відповідач повторно в судове засідання не з`явився, хоч належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив. Відзиву та заяв про розгляд справи без участі відповідача чи відкладення розгляду справи до суду не надходило. Проаналізувавши матеріали цивільної справи, дослідивши письмові докази, суд вважає, що існує достатньо підстав для проведення судового розгляду справи без участі сторін у відповідності до ст. 223 ЦПК України за наявними у ній доказами. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного. Відповідно до положень статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно статті 2 ЦПК України завдання цивільного судочинства - справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ст.41 Конституції України). Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України. Згідно із положеннями статті 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише з підстав і в порядку, встановленими законом. Власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб (ч.1 ст. 383 ЦК України). Володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе (ст. 397 ЦК України). Власник майна має право вимагати від особи, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно (недобросовісного набувача), передання усіх доходів від майна, які вона одержала або могла одержати за весь час володіння ним (ст. 390 ЦК України). Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України), (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.09.2024 у справі №628/1203/19). Положення Глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення ч.1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, тобто отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання. Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (ст.1213 ЦК України), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості користуватися його майном за призначенням, шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна з часу, коли він дізнався або міг дізнатися про володіння майном без достатньої правової підстави (ст. 1214 ЦК України). Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц та від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02.10.2019 у справі № 382/1097/17). Для кондикційних зобов`язань характерним є, зокрема, приріст майна в набувача без достатніх правових підстав, а предметом доказування у цьому випадку є сам факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі N917/1739/17). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду від 01.04.2019 у справі N904/2444/18, від 23.04.2019 у справі N918/47/18, від 23.01.2020 у справі N 910/3395/19). До безпідставно набутого майна набувача, з урахуванням розумності, відноситься користування чужим майном (майном потерпілого). Причому потерпілий, якому належить майно, яким користувався набувач, має право вимагати від набувача повернення такого збагачення (постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08.12.2021 у справі № 759/9443/17). У ст. VII-3:101 Книги VII Модельних правил європейського приватного права щодо змісту збагачення зазначено, що особа вважається збагаченою у випадку: a) збільшення доходів або зменшення обов`язків; b) отримання послуги або результатів виконаної роботи; c) користування чужим майном. При розгляді подібних за змістом правовідносин Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у своїй постанові від 05.04.2023 у справі №357/8975/20 зазначив, що фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень ч.1 ст.1212 ЦК України. Відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів (коштів) за безпідставне користування земельною ділянкою є за своїм змістом кондикційними. Разом з тим, для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України). У такому випадку діє презумпція завдавача шкоди, за якої позивач має право вимагати відшкодування шкоди за безпідставне користування земельною ділянкою, а відповідач у випадку його незгоди з розміром шкоди, визначеним позивачем, має право оспорювати цей розмір і доводити менший розмір шкоди. Суд може лише оцінити докази і, якщо розмір шкоди завищений, зменшити його. Відповідач як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч.1 ст.1212 ЦК України (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №209/5477/13-ц). До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч.1 ст.1212 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц). Верховний Суд зазначив, що позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Верховного Суду від 09.07.2020 у справі №922/404/19). На суд покладено обов`язок вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб. У той же час, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу. Такі правові висновки є усталеними та знаходять втілення, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06.12.2018 у справі №902/1592/15, від 18.03.2019 у справі №908/1165/17, від 05.06.2019 у справі №909/452/18, від 19.06.2019 у справі №910/19581/16, від 25.06.2019 у справі №5023/5836/12, від 06.11.2019 у справі №909/51/19, від 28.01.2020 у справі №912/653/19, від 29.01.2020 у справі №904/5265/18, від 29.10.2020 у справі №917/814/16, від 26.01.2021 у справі №923/722/19, від 16.09.2021 у справі №922/3059/16, від 29.09.2021 у справі №910/17079/19, від 09.11.2021 у справі №908/2637/20. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначає, чи відповідає обраний спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (постанови Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16, від 24.12.2019 у справі №902/377/19). Предметом спору у цій справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача грошових коштів на підставі ст. 1212 ЦК України, яка регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Підставою позову є безпідставне користування відповідачем чужим майном - квартирою позивача. Право користування житловим приміщенням - це право жити у такому приміщенні, користуватися комунальними послугами на законодавчих підставах. Документ, що підтверджує право користування житловим приміщенням може бути ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, що набрало законної сили, про надання особі права на вселення в житлове приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі №922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), та від 13.02.2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) та від 16.03.2021 року у справі № 910/10233/20 зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права». Враховуючи відсутність договірних правовідносин між позивачем та відповідачем, що передбачали право відповідача безоплатно користуватися квартирою позивача, суд приходить до висновків, що до правовідносин, що виникли між сторонами спору, у зв`язку з безпідставним збереженням відповідачем грошових коштів, які відповідач мав заплатити власнику за користування квартирою за наявності договірних правовідносин, слід застосовувати положення статті 1212 ЦК України. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права (ч.5,6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктивним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19). Суд оцінюючи подібності спірних правовідносин сторін, предмети та підстави позовів у цій справі та у порівнюваних ситуаціях викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 та від 04.12.2019 у справі №917/1739/17, Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.04.2019 у справі №904/2444/18, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 02.10.2019 у справі № 382/1097/17, від 22.01.2020 у справі №209/5477/13-ц, від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 08.12.2021 у справі №759/9443/17, від 05.04.2023 у справі №357/8975/20 приходить до висновку про застосування відповідних норм права, викладених в зазначених постановах Верховного Суду до спірних правовідносин сторін у цій справі. Незалежно від наявності вини в поведінці відповідача, сам факт нездійснення відповідачем грошової компенсації позивачу за безпідставне користування квартирою позивача з 01.09.2023 по 31.03.2024 свідчить про втрату позивачем майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під категорію «виправдане очікування», що є загальновизнаною, у тому числі у практиці ЄСПЛ. За наведених обстави суд приходить до висновків, що відповідач, за відсутності достатніх правових підстав, з 01.09.2023 по 31.03.2024 збагатився за рахунок позивача поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином щодо правомірного користування квартирою позивача. Внаслідок чого, за рахунок позивача з 01.09.2023 по 31.03.2024 відбулося щомісячне збереження відповідачем належних до сплати позивачу коштів у розмірі 15506,28 грн., а за сім місяців розмір збережених коштів склав 108543,96 грн. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Водночас суд звертає увагу що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам (постанова КЦС від 16.05.2018 у справі №449/1154/14). Іншою із основоположних засад цивільного законодавства є розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки (врахування) поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16.06.2021 у справі №554/4741/19, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №209/3085/20, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2022 у справі №520/1185/16). У постанові Верховного Суду від 08.11.2022р. по справі № 902/1023/19 (902/508/20) наведено наступні висновки: 24. Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник має піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, має відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке виникло правомірно, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. 24.1. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора (постанова Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18). Отже, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора. Очевидно, що відповідач, який має у своїй власності інше житлове приміщення - квартиру [ADDRESS] , діючи розумно та добросовісно, з 01.09.2023 по 31.03.2024 не мав об`єктивних перешкод для того, щоб добровільно припинити безпідставне користування майном/квартирою позивача або здійснити дії щодо належного правового врегулювання користування таким майном. Згідно ч.3 ст.13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Дії відповідача з 01.09.2023 по 31.03.2024 щодо безпідставного користування чужим майном (квартирою позивача) є недобросовісними та такими, що очевидно вчинялися з наміром завдати майнової шкоди позивачу. Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Матеріали справи не містять доказів, що спростовують заявлені доводи позивача, підтверджені достатніми доказами. Суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та їх задоволення. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлено, що позивач, є одноосібним власником 3-х кімнатної квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом, виданим 22.09.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавською М.А., реєстраційний №340. Право власності Позивача на квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.09.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавською М.А. (витяг з реєстру від 22.09.2021 за №276158746). Відповідно до Витягу від 07.02.2022 №78977622 з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, виданого за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані особи за вказаною адресою відсутні. Позивач придбав квартиру на відкритих електронних торгах, проведених відповідно Закону України «Про виконавче провадження» в порядку для виконання судових рішень. Попереднім власником квартири був відповідач. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22.11.2023 у справі 759/3256/23, яке залишено в силі постановою Київського апеляційного суду від 17.07.2024, [PERSON] відмовлено у задоволені позову до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ), ДП «Сетам», [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання недійсним правочину, укладеного за результатами проведених електронних торгів та застосування наслідків недійсності правочину. 28.09.2021 позивачу стало відомо, що належною йому на праві власності квартирою, без жодних законних підстав, користується відповідач. Відповідач не є власником квартири та не є членом сім`ї власника (позивача). Відповідач зареєстрована та має на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] . Акти складені мешканцями будинку [ADDRESS] за підписом Голови правління ОСББ «Перемога 146» від 13.10.2023, підтверджують фактичне проживання відповідача квартирі та непроживання в квартирі позивача. Факт проживання відповідача в квартирі після зміни власника за умови відсутності для того передбачених законом підстав є само по собі достатнім доказом того, що відповідачем чинились перешкоди позивачеві у користуванні та розпорядженні власником належним йому майном на власний розсуд (постанови Верховного Суду у від 15.08.2018 у справі №595/1271/16-ц, від 25.04.2019 по справі №761/13293/16-ц). Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 01.05.2023 у справі №759/15798/22, яке залишено в силі Постановою Київського апеляційного суду від 08.11.2023 та Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.04.2024, виселено [PERSON] з квартири. В листопаді 2023 року переговори між позивачем та відповідачем щодо припинення відповідачем безпідставного користування квартирою та сплати боргу за комунальні послуги по квартирі виявилися безрезультатні. Позивач звертався з заявою до Святошинського УП ГУНП у м. Києві по факту відмови [PERSON] добровільно виселитись з квартири зареєстрованою в журналі єдиного обліку (ЄО) від 15.11.2023. Листом Святошинського УП ГУНП у м. Києві від 05.12.2023 за №16483/125/54/05-2023 позивачу було рекомендовано звернутися до суду для вирішення питань, порушених у заяві. Постановою головного державного виконавця Святошинського ВДВС у місті Києві Бистрицькою Т.В. від 03.02.2024 відкрито виконавче провадження [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа про виселення відповідача, а 02.05.2024 складено акт державного виконавця про те, що відповідач добровільно з квартири не виселилася та не звільнила квартиру від власних речей. 16.05.2024 державним виконавцем складено Акт про примусове виселення відповідача з квартири. Матеріали справи не містять доказів, що між позивачем та відповідачем існували договірні відносини щодо платного або безоплатного законного користування відповідачем квартирою позивача, а також докази про здійснення відповідачем виплат на користь позивача за користування квартирою та/або за спожиті відповідачем комунальні послуги. Рішенням Солом`янського районного суду м Києва у справі №760/24894/23 від 02.04.2024, залишеним в силі постановою Київського апеляційного суду від 11.09.2024, стягнуто з відповідача на користь позивача кошти, сплачені ним за комунальні послуги з постачання холодної води та водовідведення за адресою: [ADDRESS] за період з 01.01.2019 по 30.09.2023 в розмірі 12 974,01 грн. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва у справі №760/12610/24 від 03.12.2024, яке набрало законної сили, стягнуто з відповідача на користь позивача кошти, сплачені ним за комунальні послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води та абонентського обслуговування по квартирі [ADDRESS] за період з 01.01.2016 по 30.04.2024 в розмірі 82 362,38 грн. Зазначеними рішеннями судів встановлено обставину, що відповідач в період з 01.09.2023 по 31.03.2024 без правових підстав був користувачем квартири позивача та споживачем комунальних послуг у періоди, зазначені у цих рішеннях. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (ч.5 ст.82 ЦПК України). Отже, обставина, що відповідач в період 01.09.2023 по 31.03.2024 користувався квартирою без правових підстав та був дійсним споживачем житлово-комунальних послуг в квартирі є встановленою, тому в силу ч.5 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню у цій справі. Позивачем наявними у справі доказами доведено, що відповідач, за відсутністю правових підстав з 01.09.2023 по 31.03.2024, безпідставно користувався квартирою позивача, внаслідок чого, за рахунок позивача відбулося щомісячне збереження відповідачем належних до сплати позивачеві коштів, які відповідач мав заплатити власнику за користування квартирою, та зобов`язаний повернути ці кошти позивачу, як власнику квартири, на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України. Згідно публікацій в пресі про оренду подібних квартир в цьому та сусідніх будинках в цьому ж мікрорайоні міста Києва, за останні 7 місяців, середньозважена вартість оренди одного квадратного метра однокімнатної квартири складає 238,64 грн, двокімнатної - 242,22 грн та трикімнатної - 226,70 грн. Матеріали справи не містять доказів заперечення або спростування відповідачем доводів позивача щодо визначення справедливого розміру збережених відповідачем коштів за рахунок Позивача. Зазначені докази позивача прийняті судом в якості об`єктивних критеріїв визначення справедливого розміру збережених відповідачем коштів з рахунок позивача, за період з 01.09.2023 по 31.03.2024. Внаслідок безпідставного користування відповідачем майном/квартирою позивача у період з 01 вересня 2023 року по 31 березня 2024 року відбулося щомісячне збереження відповідачем у себе грошових коштів позивача в розмірі 108 543,96 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved