Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-29 00:00:00

В провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області перебуває вищевказана цивільна справа, позовними вимогами [PERSON] є: Зобов`язати [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) не чинити перешкоди [PERSON] у спілкуванні з донькою [PERSON] , [INFO] , а саме: - не чинити перешкоди [PERSON] у побаченнях з донькою за місцем її проживання, знаходження чи перебування; - не чинити перешкоди [PERSON] у побаченнях з донькою у випадку її хвороби за місцем її проживання, знаходження чи перебування; - у разі погіршення здоров`я доньки [PERSON] , [INFO] , негайно повідомляти про це батька [PERSON] ; - у разі зміни місця проживання доньки [PERSON] , [INFO] , повідомляти [PERSON] про її нове місце проживання не пізніше ніж за 2 доби до таких змін; - у разі неможливості з поважних причин чергового спілкування батька з донькою [PERSON] , [INFO] , негайно та завчасно повідомити [PERSON] про виникнення таких обставин та забезпечити побачення/відвідування в інший день, час або тиждень. - в дні побачень батька з донькою завчасно підготувати доньку [PERSON] , [INFO] , до зустрічі, зібрати необхідні речі, покормити, забезпечити її прибуття в обумовлене місце зустрічі або передати доньку [PERSON] за місцем проживання чи перебування доньки; - усунути перешкоди батьку [PERSON] у безперешкодному щоденному спілкуванні з донькою по телефону або іншими засобами зв`язку. Визначити [PERSON] спосіб участі у спілкуванні та вихованні доньки, встановивши наступний графік спілкування з донькою [PERSON] , [INFO] : - кожний другий та четвертий тиждень місяця з 12 годин п`ятниці по 21 годину неділі донька проводять з батьком, з правом перебування та ночівлею доньки за місцем проживання батька або його родичів, без обмеження місця прогулянок, з можливістю поїздки до родичів, відвідування інших місць без присутності матері; - кожен день народження [PERSON] святкується батьком разом із донькою та родичами батька [INFO] (тобто на наступний день після дня народження доньки) або у першу суботу чи неділю, наступну після дня народження, з 12 годин п`ятниці по 21 годину неділі кожного року до досягнення донькою повноліття, без присутності матері. - кожен Міжнародний жіночий день - 8 березня (або інший, встановлений діючим законодавством), святкується батьком разом із донькою [PERSON] та родичами батька - з 12 годин п`ятниці по 21 годину неділі, наступної після свята, до досягнення донькою повноліття, без присутності матері; - кожні весняні та осінні канікули останні 7 днів канікул донька знаходяться з батьком цілодобово без обмежень з правом перебування та ночівлі за місцем проживання батька, без обмеження місця прогулянок, з можливістю поїздки на оздоровлення, туристичну подорож або до родичів, без присутності матері; - кожні шкільні канікули в зимній період не менше 7 (семи) останніх діб канікул донька знаходиться з батьком та його родичами цілодобово з правом поїздки на оздоровлення на території України або за її межі, без присутності матері; - кожні шкільні канікули в літній період, весь липень донька знаходиться з батьком цілодобово без обмежень з правом перебування та ночівлі за місцем проживання батька або його родичів, без обмеження місця прогулянок, з можливістю поїздки на оздоровлення та/або туристичної подорожі по Україні або за її межі, або до родичів, без присутності матері; - надати батьку [PERSON] безперешкодне право відвідування та спілкування з донькою [PERSON] , [INFO] у випадку її хвороби за місцем її проживання, знаходження чи перебування не менш двох годин на добу, у тому числі в будь-якому лікувальному закладі, але не виключно; - надати батьку [PERSON] право відвідування та спілкування з донькою [PERSON] , [INFO] за місцем її навчання та/або виховання, у розважальних закладах, в гуртках, секціях, на тренуваннях, змаганнях чи за іншим місцем перебуванням без обмежень; - надати батьку [PERSON] право безперешкодно щоденно спілкуватися з донькою по телефону або за іншими засобами зв`язку; - надати батьку [PERSON] безперешкодне право відвідування та спілкування з донькою [PERSON] , [INFO] наступні святкові дні: Новий Рік, Різдво, Пасха, День Конституції, День незалежності України, Покрова, з правом відвідування громадських місць та закладів, розважальних та масових заходів, без обмеження місця прогулянок, з можливістю перебування та ночівлі дітей за місцем проживання батька або його родичів, з можливістю поїздки до родичів, строком не менше ніж 3 дні поспіль. Позовна заява обґрунтована тим, що єдиною перешкодою для позивача у спілкуванні з донькою є незаконна поведінка відповідачки. На даний час батьки не можуть дійти згоди щодо участі батька у вихованні дитини. Позивач зацікавлений у припиненні стресових ситуацій за участю батьків та доньки, що ображають та принижують його людську гідність, травмуючи дитячу психіку. Вважає, що оскільки доньці важко зрозуміти такі відносини між дорослими людьми, їх слід врегулювати цивілізовано, щоб конфлікти не стали причиною психологічної травми для доньки. Тому виникла необхідність звернутися до суду за захистом. Рух справи в суді першої інстанції: Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 12.01.2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження; Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 08.03.2023 року залучено до розгляду справи в якості третьої особи Службу у справах дітей Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області (67832, Одеська область, Одеський район, смт Великодолинське, вул. Соборна, 1-А). Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 12.05.2023 року задоволено клопотання представниці відповідачки та витребувано у КНП «Міський психіатричний диспансер» Одеської міської ради (м. Одеса, провулок І-й Розумовський, 4) інформацію щодо перебування на теперішній час та/або у минулому позивача на психіатричному обліку із зазначенням діагнозу. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 26.02.2024 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник повністю підтримали позов та просив його задовольнити. Представниця відповідачки в судовому засіданні позов не визнала повністю, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши думку сторін по справі, дослідивши матеріали справи та додатково надані письмові докази, суд вважає, що позов підлягає - частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Статтями 141,142,150 СК України передбачено - мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток та забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. У свою чергу, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання їх окремо від дитини - не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності з ч. 2 та 3 ст. 157 СК України, той з батьків хто проживає окремо від дитини - зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст.ст. 8,12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові, турботи і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Практику ЄСПЛ у сфері захисту прав дитини слід розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини. Виділяють принципи правового статусу дитини, які випливають з міжнародно-правових документів, перш за все, з Конвенції про права дитини 1989 р., та якими є: рівноправність дітей (ст. 2); неприпустимість будь-яких форм дискримінації (ст. 2); пріоритет інтересів дитини при вирішенні будь-якого питання, що стосується дітей, так званий принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини (ст. 3); принцип забезпечення захисту, лікування і турботи про благополуччя та здоров`я дитини (ст. 5); невід`ємність і пріоритет права на життя (на держави покладається обов`язок забезпечити їх виживання і розвиток, ст. 6); право дитини висловлювати свою думку, викладати інформацію про свої проблеми (діти мають право бути почутими, ст. 12-15); принцип збереження індивідуальності дитини (ст. 8); неприпустимість катувань та інших жорстоких, нелюдських і принижуючих гідність видів поводження і покарання (ст. 37 а); принцип відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини (ст. 18). ЄКПЛ проголосила принцип верховенства права і зобов`язання договірних сторін дотримуватися прав людини. Комплекс прав, закріплених ЄКПЛ, можна розділити на дві підсистеми: 1) права, що належать кожній людині від народження (життя, свобода, особиста недоторканність); 2) права, набуті з настанням певного віку (справедливий судовий розгляд у кримінальній справі, вступ до шлюбу). Окремою підсистемою можна розглянути перелік заборон, виконання яких гарантує реалізацію прав, закріплених в ЄКПЛ (заборона дискримінації, катувань, жорстокого поводження, рабської праці). У тексті ЄКПЛ практично відсутні норми, присвячені захисту прав дітей (за винятком, наприклад, положень про особливий статус неповнолітніх у статтях 5-6), однак обсяг більшості наданих нею прав такий, що ними може користуватися будь-яка людина, незалежно від вікових або інших характеристик. У зв`язку з цим ЄСПЛ, розглядаючи справи, де мало місце порушення прав дітей, посилається на норми ЄКПЛ як базовий документ. На сьогодні наявні численні рішення ЄСПЛ щодо питань, які пов`язані із захистом прав дитини, ґрунтуються як на положеннях Європейської конвенції про захист прав людини, Загальної декларації прав людини, так і на положеннях Конвенції про права дитини. В ході огляду практики ЄСПЛ виявлено кілька типових ситуацій, де заявники не отримали адекватного правового захисту всередині своєї держави. ЄСПЛ вказав, що п. 1 ст. 6 ЄКПЛ зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це може прийматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає із ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України № 63566/00, п. 23 ЄСПЛ від 18.07.2006 р.). У § 54 рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017 року (заява № 2091/13) у справі «М. С. проти України» стверджується, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому 20.07.2017 року шлюбі, який в подальшому розірваний рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 19.10.2021 року по справі № 509/4462/21. Також судом встановлено, що від шлюбу у сторін народилась малолітня донька: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (виданого повторно) серія [NUMBER] від 03.09.2021 року Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі. Сторони вирішили, що їх спільна донька [PERSON] буде проживати разом з матір`ю. Після розлучення Відповідачка разом з донькою поїхала до своїх батьків у будинок за адресою: [ADDRESS] . Надалі, залишивши доньку у батьків, Відповідачка деякий час мешкала у своїй подруги за адресою: [ADDRESS] (що підтверджується листом Служби у справах дітей Авангардівської селищної ради за вих. №257 від 03.12.2021), оскільки працювала на ринку «7 км», потім, після заперечень позивача з цього приводу (щодо неможливості проживати окремо від доньки), вона переїхала знову до своїх батьків. Позивач постійно надсилав кошти для доньки та після розлучення залишив дружині придбаний під час спільного з нею проживання (тобто до реєстрації шлюбу) автомобіль (марки Land Rover, 2002 р.в., реєстраційний номер [NUMBER] ), щоб колишня дружина мала можливість возити доньку до школи чи на секції. Під час розгляду справи №509/5190/21 за позовом Позивача до Відповідачки щодо визнання права власності на частку у спільному майні, Овідіопольський районний суд Одеської області своїм рішенням від 06.12.2021 вимоги Позивача задовольнив (визнав право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ). Судом встановлено, що у Позивача, як у батька, чудові стосунки із донькою, яку він дуже кохає та бажає приймати активну участь у її вихованні та становленні її, як особистості. Донька також дуже любить батька та бажає бачити частіше. Весь час з моменту розірвання шлюбу, з метою належного виховання дитини батьком, він намагався домовитись з Відповідачкою про встановлення порядку та способу спілкування з донькою, однак Відповідачка не бажає йти на контакт. Щоб побачити доньку, Позивач змушений випрошувати дозвіл у її матері, яка може не відповідати на його дзвінки та повідомлення, думати днями, а потім відмовити, або сказати, що ще не вирішила, або взагалі не відповісти. Таким чином, його можливість, як батька, бачитись та спілкуватись зі своєю донькою ставиться Відповідачкою в залежність від її настрою, планів, бажань. Також, як встановив суд, рішенням виконавчого комітету Миколаївської селищної ради Березівського району Одеської області №40 від 23.06.2022 року був визначений спосіб щодо участі у вихованні, встановленні порядку побачень та спілкування [PERSON] із його малолітньою донькою [PERSON] , а саме: - щоденно, безперешкодно здійснювати батьком спілкування з дитиною в телефонному режимі та відео зв`язку у будь-який зручний для нього та дитини час; - особисте спілкування батька з донькою встановлено щомісяця кожного третього тижня в суботу із 09:00 ранку до 18:00 вечора неділі за місцем проживання дитини; - місце зустрічі та особистого спілкування у визначені дні за місцем проживання батька узгоджувати із матір`ю дитини. Позивач не приймав участі при розгляді своєї заяви під час засідання органу опіки та піклування Миколаївської селищної ради Березівського району Одеської області у червні поточного року, та не мав можливості висловити свої побажання щодо визначеного способу участі у вихованні, встановленні порядку побачень та спілкування. Його відсутність на цьому засіданні органу опіки та піклування обумовлена проходженням реабілітації після того, як потрапив у ДТП, в якому отримав чисельні переломи. Незважаючи на те, що обраний спосіб порядку побачень та спілкування його не влаштовував, він не став сперечатися, вважаючи, що хоч у такій спосіб він буде мати гарантовану можливість бачити свою дитину. Між тим, навіть після винесення рішення виконавчого комітету Миколаївської селищної ради, Відповідачка продовжила чинити перепони у спілкуванні дитини з батьком шляхом відключення телефону доньки та необґрунтованої заборони у спілкуванні. Це підтверджується особистими переписками між Позивачем та Відповідачкою та чисельними повідомленнями з цього приводу на телефон «102» від 01.07.2022 року, 23.09.2022 року, 24.09.2022 року, 28.09.2022 року, 08.10.2022 року та 14.10.2022 року. При зверненні до відділу поліцейської діяльності №1 Березівського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області для отримання копій рапортів за результатом відпрацювання повідомлень, Позивачу було повідомлено, що рапорти знаходяться в матеріалах справ та будуть надані на вимогу суду. Крім того, листом № 62.1/5293 від 11.10.2022 року Березівським районним відділом поліції Позивачу було повідомлено про те, що його заява була зареєстрована до ЖЕО ВПД №1 за №1783 від 28.09.2022 року. За результатом звернення було повідомлено, що ознаки кримінального чи адміністративного правопорушення відсутні, у зв`язку із чим йому запропонували звернутись до суду, оскільки в даній ситуації вбачаються цивільно-правові відносини. Вказана поведінка відповідачки є незаконною, оскільки порушує права позивача, як батька, перешкоджає спілкуванню йому із донькою та участі у її вихованні, і тому тільки в судовому порядку є необхідність встановити порядок участі батька у вихованні доньки та графік його побачень. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». У контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, суд вважає, що для забезпечення інтересів дитини саме визначення способу участі у її вихованні та спілкуванні із батьком відповідатиме її інтересам, а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовної заяви. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - і якщо це не порушуватиме права та інтереси дитини - підлягають врахуванню інтереси батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, § 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків. Окрім того, як встановлено судом, згідно відповіді Миколаївської селищної ради Березівського району Одеської області від 22.08.2024 року вих. № 01-14/2069, наданої на адвокатський запит представника відповідача, вбачається, що встановлений для відповідача [PERSON] , графік спілкування не є принциповим, комісією з питань захисту прав дитини (тобто, той орган, де безпосередньо розглядається питання встановлення графіка спілкування) є консультативно - дорадчим органом, і що будь - яке рішення суду з цього питання буде прийнято радою, і вона його оскаржувати не буде. Таким чином, з урахуванням інтересів дитини, суд вважає за необхідне відійти від висновку виконавчого комітету Миколаївської селищної ради Березівського району Одеської області №40 від 23.06.2022 року. Враховуючи, що представником позивача у позовній заяві не ставиться питання щодо розподілу судових витрат, судом не вирішується вказане питання.

Outcome: partial