Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-20 00:00:00

У лютому 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до Фізичної особи - підприємця [PERSON] про стягнення заборгованості за договором. Вказував, що 26.12.2022 року між [PERSON] та ФОП « [PERSON] » в усній формі під час зустрічі шляхом волевиявлення та листування у месенджері «Viber» було досягнуто домовленості, відповідно до якої позивач зобов`язався за завданням відповідача надати послуги з телефонування клієнтам, листування з ними та обробки їх запитів з метою продажу деталей для автотранспортних засобів ( фаркопів та захисту для двигуна транспортного засобу), а відповідач зобов`язався оплатити позивачеві зазначені послуги. Зазначив, що у період з грудня 2022 року по серпень 2023 року оплата за договором про надання послуг відбувалась згідно домовленості між позивачем та відповідачем двічі на місяць, однак пізніше, з вересня 2023 року по листопад 2023 року переказ оплати за договором про надання послуг не відбувався. Вказував, що сума виплачених коштів позивачу залежить від кількості отриманих клієнтом замовлень та становить в місяць 10-15 % від загальної суми отриманих обробленим позивачем клієнтом на пошті замовлень, оплата позивача за надання послуг з продажу товарів має становить: - за вересень 2023 року: 334320 ( об`єм продажів) *10% ( мінімальний відсоток від загальної суми отриманих обробленим позивачем клієнтом на пошті замовлень):100=33432 грн.; - за жовтень 2023 року: 216460 ( об`єм продажів) *10% ( мінімальний відсоток від загальної суми отриманих обробленим позивачем клієнтом на пошті замовлень):100=21646 грн.; - за листопад 2023 року: 85400 ( об`єм продажів) *10% ( мінімальний відсоток від загальної суми отриманих обробленим позивачем клієнтом на пошті замовлень):100=8540 грн.. Отже, загальна сума заборгованості за надані послуги позивачем становить 63618 грн.. Просив суд стягнути з ФОП « [PERSON] » на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 63618 грн. та судові витрати, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000 грн.. Ухвалою судді Київського районного суду м. Полтави від 21.02.2024 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 18.03.2024 року до суду від відповідача ФОП « [PERSON] » надійшов відзив на позовну заяву. Зазначив, що жодних договорів вказаних у позовній заяві, а саме з 20.12.2022 по теперішній час між ФОП « [PERSON] » та [PERSON] не укладалося. Жодних договорів передбачених ст.639 ЦК України між ФОП « [PERSON] » та [PERSON] не укладалося, жодних домовленостей стосовно виконання будь - яких робіт не досягалося. Вказував, що оскільки жодного погодження умов договору між ФОП [PERSON] та [PERSON] не відбулося,то відсутні підстави застосовувати умови договору. Посилався на те, що у наведених [PERSON] роздруківках міститься переписка з особою, яка назвала себе «[PERSON]», тобто із наведеної переписки не можливо точно ідентифікувати особу саме з якою ведеться переписка і не можна вважати доказом переписки самі із відповідачем. Позивач стверджує, що між ним та ФОП [PERSON] досягнуто домовленості, відповідно до якої позивач зобов`язується за завданням відповідача надати послуги з телефонування клієнтам, листування з ними та обробки їх запитів з метою продажу деталей для автотранспортних засобів, а відповідач зобов`язується оплатити позивачеві зазначені послуги, однак жодних доказів цього твердження [PERSON] не надано. Посилання [PERSON] на роздруківки листування у Viber не є належним та допустимим доказом на підтвердження укладення якогось договору у розумінні ст.ст.77-80 ЦПК України. Зазначив, що позивачем не було надано до суду документів на підтвердження факту реально виконаних робіт, у тому числі поза межами договірних відносин. Посилання позивача на те, що відповідачем та іншими фізичними особами у період з грудня 2022 року по серпень 2023 року здійснювались оплати за начебто виконану роботу не має братись до уваги, оскільки перерахування проводилися на картку [PERSON] не з розрахункового рахунку підприємства, а з рахунків приватних осіб та не можна вважати оплатою виконаних робіт. Ці розрахунки не відносяться до первинних документів бухгалтерського обліку, зміст таких документів не захищений від внесення правок та викривлення. Просив у задоволенні позову відмовити. 31.07.2024 року до суду від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив. Вказувала, що згідно наданих доказів позивачем, між ним та відповідачем, а також іншими особами, що надавали послуги відповідачу, відбувалось систематичне листування у месенджері Viber щодо продажу деталей для автотранспортних засобів, умов надання послуг тощо, що підтверджується скріншотами до позовної заяви. Зазначила, що цивільно - правовий взаємозв`язок позивача та відповідача підтверджується достатніми доказами, що містяться в додатках до позову, а також відповідає договору про надання послуг згідно ст.901 ЦК України. Твердження відповідача щодо того, що «будь - які роздруківки листування у Viber не є належним та допустимим доказом на підтвердження укладання договору в розумінні ст.77-80 ЦПК України « не може бути прийнято до уваги. Окрім того, відповідач зазначає, що з наданої переписки неможливо ідентифікувати переписку саме з ним, що також не відповідає дійсності. Вказувала, що надані послуги позивачем систематично оплачувались [PERSON] , що підтверджується банківською випискою з рахунку позивача від АТ КБ «Приватбанк». Позивач надавав [PERSON] виключно послуги з продажу товару, а отже, немає значення з якого саме рахунку відбувався переказ коштів. Просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] просила у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. У судове засідання відповідач ФОП [PERSON] не з`явився, був належним чином повідомлений про дату та місце розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до наступних висновків. Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та господарських формувань, [PERSON] , як фізична особа - підприємець здійснює такі види діяльності: 45.20 технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів ( основний);45.19 торгівля іншими автотранспортними засобами; 45.11 торгівля автомобілями та легковими автотранспортними засобами; 45.32 роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів; 10.71 виробництво хліба та хлібобулочних виробів: виробництво борошняних кондитерських виробів, тортів і тістечок нетривалого зберігання; 10.72 виробництво сухарів і сухого печива: виробництво борошняних кондитерських виробів, тортів і тістечок тривалого зберігання; 47.24 роздрібна торгівля хлібобулочними виробами, борошняними та цукровими кондитерськими виробами в спеціалізованих магазинах; 58.10 діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування. Відповідно до ст.202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом ч.5 ст.203 ЦК, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Згідно ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Згідно ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Згідно ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст.100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21). У поданій до суду позовній заяві позивач вказував, що 26.12.2022 року між [PERSON] та ФОП « [PERSON] » в усній формі під час зустрічі шляхом волевиявлення та листування у меседжері «Viber» було досягнуто домовленості, відповідно до якої позивач зобов`язується за завданням відповідача надати послуги з телефонування клієнтам. Листування з ними та оброби їх запитів з метою продажу деталей для автотранспортних засобів, а відповідач зобов`язується оплатити позивачеві зазначені послуги. Однак, роздруківка електронної переписки не можуть вважатись електронними документами (копіями електронних документів) в розумінні частини 1 статті 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", відповідно до якої електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Відповідно до частин 1, 2 статті 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, яка використовується для ідентифікації автора та/або підписування електронного документа іншим суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершує створення електронного документа. Врахувавши викладене, суд зазначає, що надана позивачем роздруківка електронної переписки не може бути використана як доказ у справі, оскільки не відповідає вимогам Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, що унеможливлює ідентифікацію відправника повідомлення, зміст такого документу не захищений від внесення правок та викривлення. Окрім того, звертаючись із даним позовом до суду, [PERSON] вказував, що у період з грудня 2022 року по серпень 2023 року відповідач здійснював оплату за договором про надання послуг згідно домовленості між сторонами, що також підтверджує укладання договору. На підтвердження даних обставин надав до суду виписку із свого банківського рахунку, відповідно до якого [PERSON] періодично перераховував [PERSON] грошові кошти, однак із даних виписок не можна встановити, що відповідач здійснював оплату саме за надані послуги, адже у описі транзакції зазначено «переказ з карти» без зазначення призначення платежу. Також згідно відповіді ФОП [PERSON] від 29.10.2024 року №5 вбачається, що ТМ «Автопристрій» є торгівельною маркою і як юридична особа не утворювалася, відтак жодна співпраця з [PERSON] і [PERSON] у період з 26.12.2022 по 10.11.2023, не могла мати місце. Будь - які договори щодо поставки товарів або надання послуг між ФОП « [PERSON] » і [PERSON] не укладалися. У той же час, повідомив, що 04.01.2023 між ФОП « [PERSON] » та ФОП « [PERSON] » укладено договір співпраці по дропшиппінгу, на поставку товарів безпосередньо кінцевому замовнику ( покупцеві), за заявками ФОП « [PERSON] » з строком дії договору до 31.12.2026. Отже, позивач не довів, що сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору та між ними був укладений договір про надання послуг, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити. У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені позивачами судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed