Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-15 00:00:00

08.11.2024р.\~позивач [PERSON] звернулась\~ до\~суду з\~позовом до\~відповідача - Баришівської\~селищної ради\~Броварського району\~ Київської області про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що [INFO] помер її батько [PERSON] , про що свідчить відповідне свідоцтво про смерть. За життя покійний заповіт не складав, таким чином, після його смерті відкрилась спадщина по закону у вигляді земельної частки (паю) розміром 2,57 в умовних кадастрових гектарах, відповідно до Сертифікату серії КВ № 0189572, виданого Баришівською РДА 27 березня 1998 року, і зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів 27 березня 1998 року за № 804. Спадщину після смерті батька [PERSON] у вигляді вищевказаної земельної частки (паю) прийняла його дружина [PERSON] , яка являється матір`ю позивачки, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 23 квітня 2008 року. [INFO] померла мати позивачки- [PERSON] . Єдиним спадкоємцем по закону після смерті [PERSON] є її дочка [PERSON] . Після смерті своєї матері позивач звернулась до Баришівської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, однак, постановою нотаріуса їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, яка мотивована тим, що спадкоємцем не надано оригінал Сертифікату на право на земельну частку (пай), серії КВ №0289572, виданого Баришівською РДА з відміткою про перехід права до [PERSON] на земельну частку (пай) розміром 2,57 в умовних кадастрових гектарах, та надана інформація ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області про те, но на ім`я спадкодавця [PERSON] за їй життя не виготовлялася землевпорядна документація згідно даного Сертифікату, а також Державні акти не виготовлялися та не видавалися. Позивач зазначає, що спадщину після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] у віці 91 року, вона прийняла, оскільки проживала з нею однією сім`єю на час відкриття спадщини, а також вона звернулася до нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк. Таким чином, позивач позбавлена можливості реалізувати у повному обсязі свої спадкові права, оскільки їй фактично відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом , який просить задовільнити у повному обсязі. Ухвалою суду від 12.11.2024р. відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, належним чином повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позову наполягала. Представник позивача [PERSON] надала суду заяву. В якій зазначила, щоб розгляд справи проводити без участі позивачки, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, подав заяви про розгляд справи за їх відсутності, вирішити справу просив на розсуд суду. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з вищевикладеним, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 22.02.1992р. ( а.с. 11). Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відмостей про другого з подружжя №00047540856 від 18.10.2024 року, [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] ( а.с.19). Шлюб було розірвано 02.08.1995р. ( а.с. 20). Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 04.12.2007р., 04.12.2007р. [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] (а.с. 21). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 09.07.2008р., [PERSON] помер [INFO] ( а.с. 12). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 22.07.2017р., [PERSON] померла [INFO] (а.с. 16). Згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії КВ № 0189572 від 14.07.1997р., [PERSON] належить право на земельну частку ( пай) розміром 2,57 в умовних кадастрових гектарах у землі, яка перебуває у колективній власності КСП « Прип`ять» та знаходиться у с Лук`янівка Баришівського району Київської області ( а.с. 13-14). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.04.2008р., спадкоємцем майна померлого [INFO] [PERSON] є його дружина [PERSON] (а.с. 15). Згідно довідки виконавчого комітету Баришівської селищної ради Броварського району Київської області № 280 від 18.10.2024р., [PERSON] , яка померла [INFO] , по день смерті фактично проживала та була зареєстрована разом з донькою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18). Згідно листа ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області № 11728/19-24 від 28.10.2024р., на ім`я спадкодавця [PERSON] за їй життя не виготовлялася землевпорядна документація згідно даного Сертифікату, а також Державні акти не виготовлялися та не видавалися (а.с. 22). Постановою нотаріуса Баришівської Державної Нотаріальної контори Малиновської Н. № 1165/02-31 від 21.10.2024р., позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Постанова мотивована тим, що спадкоємцем не надано оригінал Сертифікату на право на земельну частку (пай), серії КВ №0289572, виданого Баришівською РДА з відміткою про перехід права до [PERSON] на земельну частку (пай) розміром 2,57 в умовних кадастрових гектарах (а.с. 23). Виходячи із змісту статей 1216, 1217, 1218 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент Таким чином, право на спадщину є самостійним майновим правом, яке виникає на підставі факту її прийняття та підлягає захисту в передбачений законом спосіб, і через відмову нотаріуса у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину, не може бути захищене в інший спосіб. Положеннями статей 15, 16 ЦК, статтею 4\~ЦПК передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом частини другої статті 16\~ЦК способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права. Згідно ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст., 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припиняються в наслідок його смерті. Відповідно до ст.. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Крім того ч.5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що не залежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частиною 3 статті 1268 ЦК визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Суд звертає увагу, що покійна мати позивача набула право на частку (пай), оскільки отримала Свідоцтво про право на спадщину на вказане майно, після смерті її чоловіка, батька позивачки. На підставі ст. ст. 7. 9. 10 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», земля є одним з об`єктів права колективної власності у підприємстві і вона включається до пайового фонду членів підприємства. Право власності на землю виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання Державного акту на право колективної власності на землю, що посвідчує це право. Відповідно до п.15 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України право на земельну частку (пай), яке посвідчене сертифікатом, може бути успадковане. Відповідно до п. 2, 5 Указу Президента «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарськими підприємствами» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства с рівними. Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Отже, об`єктами спадщини за ЦК України є права та обов`язки, які належали особі на час смерті, крім тих, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Принцип непорушності (недоторканності) закріплений і у статтях 319, 326 ЦК України. Відповідно до ч. 1 статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 78 ЗК України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою або із застереженням. Спадщина належить спадкоємцю з моменту її відкриття незалежно від часу прийняття спадщини. Частиною 1 статті 1225 ЦК України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Право власності на землю гарантується відповідно до положень ст. 14 Конституції України. Згідно з п. г. ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. За правилами статті 131 Земельного кодексу України вбачається, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Відповідно до ч. 1 ст. 25 Земельного кодексу України, при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Відповідно до положень ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою, свідоцтвом про право на спадщину (ч. 1 і ч. 2 ст. 126 ЗК). Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі, погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акту на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання права, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Необхідність визнання прав на землю виникає тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо наявності у особи певного суб`єктивного земельного права, суб`єктивне право заперечується чи створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності на земельну ділянку чи права користування нею через наявність таких сумнівів чи відсутність або втрату належних правовстановлюючих документів на таку земельну ділянку. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на хист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст. 16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Основоположні принципи здійснення права володіти своїм майном сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що набрало чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог ст. 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Отже, спадкодавець [PERSON] за життя на законних підставах набула права власності на земельну ділянку, у зв`язку з чим до позивача перейшло таке ж право власності , яке набув спадкодавець, у повному обсязі. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, у позовній заяві позивач не ставить вимоги про стягнення судового збору з відповідача. Відтак, ухвалюючи рішення, суд не вирішує питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору сплачених позивачем при зверненні до суду с вищевказаним позовом.

Outcome: approved