Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-19 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ майна, набутого в період шлюбу. Позов мотивує тим, що 22 вересня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Бучанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, про що в Книзі реєстрації шлюбів 22 вересня 2017 року зроблено відповідний актовий запис за № 277. Від даного шлюбу сторони не мають дітей. Позивачем була подана позовна заява про розірвання шлюбу до Фастівського міськрайонного суду Київської області, справа № 381/5168/24. За період шлюбу, подружжя набуло наступне майно, що є об`єктом спільної сумісної власності: Квартира загальною площею 44 кв.м., житлова площа 15.1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; Грошові кошти у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) Доларів США, що станом на момент подачі позову становить 617 790,60 грн (шістсот сімнадцять тисяч сімсот дев`яносто гривень шістдесят копійок). Дані кошти перебувають в розпорядженні Позивача. Дана квартира була придбана в період перебування у шлюбі Позивача та Відповідача за спільні кошти подружжя. Також грошові кошти набуті подружжям під час перебування у шлюбі. Додатково, до моменту реєстрації шлюбу, а саме 10.11.2016 року, Позивачем був придбаний автомобіль марки PEUGEOT 208, номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . Даний автомобіль наразі перебуває у користуванні Відповідача, вона самостійно обслуговує автомобіль та ремонтує. Позивач не заперечує проти передачі даного транспортного засобу у власність Відповідача. Відповідно до звіту про оцінку майна, а саме квартири, загальною площею 44,0 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , вартість об`єкта становить 2 400 000,00 грн. (два мільйони чотириста тисяч гривень 00 копійок). Відповідно до звіту про експертну грошову оцінку колісного транспортного засобу, а саме автомобіля марки PEUGEOT 208, власник [PERSON] , номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , вартість об`єкту оцінки становить 297 000,00 грн. (двісті дев`яносто сім тисяч гривень 00 копійок). На підставі зазначеного, просить суд: в порядку поділу майна подружжя виділити позивачу та визнати за позивачем [PERSON] право особистої приватної власності на наступне майно: грошові кошти у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США, що станом на момент подачі позову становить 617 790,60 грн. (шістсот сімнадцять тисяч сімсот дев`яносто гривень шістдесят копійок); в порядку поділу майна, набутого подружжям за час шлюбу виділити та визнати право особистої приватної власності за відповідачем [PERSON] на наступне майно: квартиру [ADDRESS] , вартістю 2 400 000,00 грн. (два мільйони чотириста тисяч гривень 00 копійок); автомобіль марки PEUGEOT 208, 2013 року випуску, номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , вартістю 297 000,00 грн. (двісті дев`яносто сім тисяч гривень 00 копійок). Ухвалою судді Шестопалової Я.В. від 20 листопада 2024 року відкрито провадження у даній справі, розгляд якої постановлено проводити в порядку загального позовного провадження. 17.01.2025 року до суду від відповідачки [PERSON] надійшла заява про визнання позову. У підготовче судове засідання учасники справи не з`явились, про розгляд спраив були повідомлені належним чином. До суду представник позивача [PERSON] подала заяву, в якій просила розгляд справи провести за відсутності сторони позивача, позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити. Також відповідачка [PERSON] у своїй заяві про визнання позову, просила розгляд справи проводити за її відсутності. Відповідно до положень ч. ч. 3,4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у звязку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Оскільки відповідач визнав, пред`явлений позов і визнання позову не суперечить закону, тому суд за згодою сторін та враховуючи положення ч. ч. 3,4 ст. 200, ст. 206 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у даному підготовчому судовому засіданні та ухвалити рішення у справі. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилося у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам наявним у справі, в їх сукупності, дотримуючись принципів об`єктивності, диспозитивності цивільного судочинства, приходить до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Судом встановлено, що 22 вересня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Бучанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, про що в Книзі реєстрації шлюбів 22 вересня 2017 року зроблено відповідний актовий запис за № 277, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] . Від даного шлюбу сторони не мають дітей. Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11.12.2024 року по справі № 381/5168/24 шлюб між сторонами було розірвано. За період шлюбу, подружжя набуло наступне майно, що є об`єктом спільної сумісної власності: 1. Квартира загальною площею 44 кв.м., житлова площа 15.1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 2. Грошові кошти у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США, що станом на момент подачі позову становить 617 790,60 грн (шістсот сімнадцять тисяч сімсот дев`яносто гривень шістдесят копійок). Дані кошти перебувають в розпорядженні Позивача. Вказана квартира була придбана в період перебування у шлюбі позивача та відповідача за спільні кошти подружжя. Також грошові кошти набуті подружжям під час перебування у шлюбі. 10.11.2016 року, [PERSON] був придбаний автомобіль марки PEUGEOT 208, номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . Даний автомобіль наразі перебуває у користуванні відповідача [PERSON] . Як вбачається з позовної заяви [PERSON] не заперечує проти передачі даного транспортного засобу у власність [PERSON] . Відповідно до звіту про оцінку майна, а саме квартири, загальною площею 44,0 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , вартість об`єкта становить 2 400 000,00 грн. (два мільйони чотириста тисяч гривень 00 копійок). Відповідно до звіту про експертну грошову оцінку колісного транспортного засобу, а саме автомобіля марки PEUGEOT 208, власник [PERSON] , номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , вартість об`єкту оцінки становить 297 000,00 грн. (двісті дев`яносто сім тисяч гривень 00 копійок). Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частину третю статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. У справі, що розглядається, встановлено, що спірне майно, а саме квартира та грошові кошти придбані за час шлюбу сторін. Враховуючи, що жодна зі сторін не спростовувала презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, суд вважає обґрунтованими доводи позовної заяви про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя. Вирішуючи спір про спосіб поділу спільного майна подружжя, суд виходить з наступного. Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч. 1-2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. У справі, що розглядається, позивачем заявлено вимогу про виділ позивачу грошових коштів, а відповідачу квартири та автомобіль. Відповідач із запропонованим позивачем варіантом поділу спільного майна погодився, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи суб`єктний склад, предмет та підстави позову, суд не вбачає підстав для відмови у прийнятті визнання позову, оскільки таке визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд погоджується із запропонованим позивачем та підтриманим відповідачем способом поділу спільного майна подружжя. Проводячи поділи спільного сумісного майна сторін шляхом виділу позивачу грошових коштів, а відповідачу спірної квартири та автомобіля, суд враховує при визначенні варіанту поділу спірного майна доводи сторін щодо способу такого поділу. З урахуванням викладених обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та поділу майна подружжя у спосіб, запропонований позивачем, та підтриманий відповідачем. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Як передбачено ч. 8\~ст. 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. При зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір в сумі 6 177,90 гривень. За приписами ч. 1\~ст. 142 ЦПК України\~у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З урахуванням того, що відповідачем до початку розгляду справи по суті подана заява про визнання позову, 50 відсотків судового збору, що складає 3088,95 гривні, підлягають поверненню з державного бюджету позивачу. Решту судового збору у сумі 3088,95 гривні слід стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved