Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-22 00:00:00

18 жовтня 2024 року неповнолітня [PERSON] , діючи через свого представника адвоката Нечая В.І., звернулася до суду з вказаним позовом. В обґрунтування посилається на те, що вона народилася [INFO] . Її батьками є [PERSON] та [PERSON] , які у період із 14 квітня 2010 року по 24 грудня 2013 року перебували у шлюбі. Після, розірвання шлюбу, позивач проживає разом батьком. У супереч рішення суду про стягнення аліментів відповідач добровільно його не виконує та не сплачує аліменти. Станом на 01 жовтня 2024 року заборгованість становить 245\~517,18 грн. Як стверджує позивач, матір ніяким чином не приймає участі у її матеріальному забезпеченні. Окрім того, відповідач, як матір, не виконує, покладених на неї ст. 150 СК України, обов`язків щодо виховання своєї дитини, оскільки взагалі не цікавиться її життям, наявними матеріальними потребами доньки та станом її здоров`я. Всім необхідним для забезпечення нормальних умов для життя, розвитку та навчання дитини опікується виключно її батько [PERSON] , разом із бабусею (матір`ю батька). У зв`язку з цим, на переконання позивача, вказані обставини є прямими підставами, в розумінні п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, для застосування до відповідача крайнього засобу відповідальності, у виді позбавлення останньої батьківських прав, як матері, яка ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання її дитини. Ухвалою Варвинського районного суду Чернігівської області від 01 листопада 2024 року цивільну справу прийнято до провадження, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено до підготовчого судового засідання на 25 листопада 2024 року, яке у подальшому було відкладено на 26 грудня 2024 року. Додатково: залучено до участі у справі [PERSON] , у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору; та зобов`язано орган опіки та піклування Виконавчий комітет Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області надати суду висновок щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] 24 грудня 2024 року від голови Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області Саверської-Лихошви В.В. до суду надійшла заява із повідомленням щодо неможливості виготовлення на запит суду висновку щодо доцільності/недоцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] , що обумовлено відсутністю [PERSON] за місцем її зареєстрованої адреси місця проживання, яка фактично там тривалий період часу не проживає (а.с. 55-56). Позивач [PERSON] та її представник адвокат Нечай В.І. у судовому засіданні заявлені вимоги підтримали. Позивач пояснила, що матір не вчиняла щодо неї неправомірних дій або злочинів, наркотичними речовинами чи алкоголем мати не зловживає, антисоціальний спосіб життя не веде. Відповідач тривалий час проживає у Чернігові і у неї інша родина. Підставами позову є те, що матір не цікавиться життям доньки, нехтує обов`язком її утримання та виховання. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку, шляхом направлення відповідної поштової кореспонденції за її зареєстрованою адресою місця проживання. Причину своєї неявки до суду не повідомляла. Відзиву на позовну заяву чи інших заяв з процесуальних питань від відповідача не надійшло. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору представник Виконавчого комітету Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області у підготовче судове засідання не з`явився. Попередньо голова Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області Саверська-Лихошва В.В. зверталася із заявою про проведення судового засідання за відсутності представника селищної ради (а.с. 58). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] у судовому засіданні заявлені позивачем вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Пояснив, що оригінал нотаріально посвідченої заяви відповідач надіслала на його адресу після їх спілкування та прохання доньки. З`ясувавши позиції учасників та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 14 квітня 2010 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який у подальшому на підставі рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 24 грудня 2013 року було розірвано (а.с. 11). Вказане рішення суду не оскаржувалося та 08 січня 2014 року набрало законної сили. Від подружніх стосунків у [PERSON] та [PERSON] народилася спільна донька - [PERSON] , [INFO] , про що було складено відповідний актовий запис про народження №30 від 07 липня 2010 року, що доводиться копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 07 лютого 2017 року (а.с. 9). З підстав відсутності у колишнього подружжя добровільної домовленості щодо участі матері [PERSON] у матеріальному забезпеченні доньки [PERSON] , рішенням Варвинського районного суду Чернігівської області від 25 листопада 2014 року, у межах справи №731/838/14, стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання доньки [PERSON] , у розмірі 1/4 частини всіх видів доході відповідачки, щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24 жовтня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 10). Вказане рішення суду не оскаржувалося та 08 грудня 2014 року набрало законної сили. Відповідно до виготовленого державним виконавцем розрахунку заборгованості, яка утворилася за результатами виконання виконавчого листа №731/838/14, виданого на виконання вищевказаного рішення суду (а.с. 15), заборгованість відповідача [PERSON] зі сплати аліментів станом 01 жовтня 2024 року становить - 242\~517, 18 грн. Аналізуючи щомісячний показник плати відповідачем аліментів за період із жовтня 2019 року по вересень 2024 року, слід констатувати, що на початок розрахунку розмір такої заборгованості становив 77\~441,98 грн, до січня 2019 року [PERSON] частково сплачувала аліменти, при цьому з лютого 2022 року такі виплати припинилися. Згідно із довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №971 від 10 жовтня 2024 року (а.с. 17), за адресою [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до копії акту обстеження умов проживання за вказаною адресою (а.с. 16), житлове приміщення є одноповерхове та складається із 4 кімнат. Належне на праві приватної власності [PERSON] , яка є цивільною дружиною [PERSON] . Будинок газифікований із водовідведенням, є камін та санвузол. Стан помешкання задовільний. Кімнати обладнанні необхідними меблями та речами побуту. У декількох кімнатах здійснюється ремонт. Дитина має власну кімнату, яка облаштована ліжком, шафою, столом та настільною лампою. Згідно із Консультативним висновком спеціаліста лікаря консультанта КНП «Варвинський центр первинної медико-санітарної допомоги» Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області [PERSON] , [PERSON] має проблеми зі здоров`ям у виді порушення зору (а.с. 14). Як вбачається із характеристики, виданої директором КЗЗСО І-ІІІ ступенів «Варвинського Ліцею №2» (а.с. 12-13), нині [PERSON] є ученицею 9-А класу, де проходить навчання з 2016 року та характеризується позитивно. За період навчання батько приділяє належну увагу вихованню дочки. Цікавиться її навчанням та поведінкою, відвідує батьківські збори. Бабуся бере активну участь у вихованні онуки. У свою чергу, мати за роки навчання не виявила зацікавленості у навчанні та вихованні дочки, оскільки не виходила на зв`язок та не відвідувала навчальний заклад особисто. Суд зважає, що статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Суд зважає, що підстави для позбавлення батьківських прав особи, визначені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, позивач в обґрунтування позову посилається на п.\~2 ч. 1 ст. 164 ЦК України, зміст якої визначає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Таким чином, тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. На думку суду, позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. За змістом роз`яснень, п. 15, 17 Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні. Суд, вважає за необхідне врахувати, що позбавлення судом особи батьківських прав в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод становить втручання у її право на повагу до його сімейного життя, яке гарантується пунктом 1 статті 8. Таке втручання не становитиме порушення статті 8 лише у тому разі, якщо воно здійснене «згідно з законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2 , і до того ж є «необхідним у демократичному суспільстві» для забезпечення цих цілей. Як зауважив Європейський Суд з прав людини у ряді рішень з цього приводу, визначаючи, чи був такий захід, як позбавлення батьківських прав, «необхідним у демократичному суспільстві» слід проаналізувати, чи може він найкраще задовольняти інтереси дитини. Водночас ЄСПЛ нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Таким чином, при вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суд повинен зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19 Також, ВСУ у справі №211/559/16-ц від 01 листопада 2017 року зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Слід зазначити, що під час розгляду даної справи, судом не було встановлено доказів на підтвердження обставини, які б свідчили про те, що [PERSON] не бажає спілкуватися з донькою [PERSON] та брати участь у її вихованні, і це є наслідком її винної поведінки, остаточного і свідомого самоусунення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка залишилася проживати з батьком, окремо від відповідача, як матері дитини. Не заслуговують на увагу і доводи позову в частині того, що відповідач не сплачує аліменти та має заборгованість, що свідчить про ухилення останньою від свого батьківського обов`язку, оскільки наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення матері дитини батьківських прав. Такий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 23 квітня 2020 року у справі № 420/1075/17 (провадження № 61-17053св19). Аналізуючи вищевикладене, суд встановив, що ставлення відповідачки до доньки не можна вважати зразковим чи належним. Разом із тим, встановлені судом фактичні обставини справи не містять відомостей про те, що відносно відповідачки застосовувалось попередження про необхідність зміни ставлення до виховання дитини, або, що на орган опіки та піклування покладався обов`язок здійснювати контроль за виконанням матері батьківських обов`язків, або, що мати притягувалась до відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків. У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності за неналежне виконання обов`язків щодо доньки. Позивачем та третіми особами не надано належних та допустимих доказів того, що матір дитини є особливо неблагонадійною та спілкування з нею суперечить інтересам дитини, а також доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, а також не обґрунтовано в чому полягає захист інтересів дитини, шляхом позбавлення відповідачки батьківських прав і яким чином це сприятиме захисту таких інтересів, що свідчить про відсутність правових підстав для позбавлення останньої батьківських прав. Встановивши ці обставини, суд дійшов висновку про те, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів винної поведінки та свідомого нехтування батьківськими обов`язками [PERSON] , які б свідчили про ухилення від виховання доньки [PERSON] , що вказує на відсутність підстав для застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав. Що стосується висновку органу опіки про доцільність позбавлення батьківських прав, з огляду на положення частини 6 статті 19 СК України, суд не погоджується з цим висновком, за наступних обґрунтувань. При розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав відповідно до ч. 4-6 ст. 19 СК України обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд бере до уваги, що висновком, затвердженим рішенням виконавчого комітету Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області №4 від 16 січня 2024 року, як органом опіки та піклування, вирішено за доцільне позбавити батьківських прав громадянки [PERSON] відносно неповнолітньої доньки [PERSON] . В обґрунтування вказаної позиції зазначено, що [PERSON] спільно з донькою не проживає, вихованням та утриманням [PERSON] не займається і не бажає займатися, фактично самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не цікавиться і здоров`ям не виявляє інтересу до внутрішнього світу доньки, не забезпечує належне харчування: та медичний догляд, лікування дитини, аліменти не сплачує, має значну заборгованість, участь у вихованні дитини не приймає протягом багатьох років. Мати свідомо нехтує своїми обов`язками, чим порушує статті 141, 150, 152 СК України. Разом з тим, висновок органу опіки і піклування про доцільність позбавлення батьківських прав не містить мотивованих відомостей щодо необхідності позбавлення батьківських прав [PERSON] , отже не надає достатньо підстав для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. Згідно зі ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини. Відповідно до ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Отже, висновок має рекомендаційний характер, а тому не може бути безумовною підставою для задоволення позову та позбавлення одного з батьків батьківських прав. Стороною позивача долучено до матеріалів справи копію заяви відповідача [PERSON] , завіреної 18 грудня 2024 року приватним нотаріусом Чернігівського районного нотаріального округу Чернігівської області Панченко О.І. (а.с. 61). Із змісту заяви вбачається, що відповідачка не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно її неповнолітньої доньки [PERSON] , наміру участі у судовому процесі немає. Правові наслідки позбавлення батьківських прав, визначені ст. 166 СК України, їй роз`яснені. Слід зауважити, що відповідно до частин 3 та 4 статті 155 Сімейного кодексу України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. З огляду на принцип неправозгідності відмови батьків від дитини суд не приймає до уваги, відтак, сприймати це як визнання позову суд не може. Отже, органу опіки та піклування слід з`ясувати дійсні причини невиконання матір`ю обов`язків по вихованню дитини і у разі наявності відповідних підстав застосувати заходи для понесення нею відповідальності, визначеної законом, а також встановити контроль за виконанням матір`ю батьківських обов`язків. Ураховуючи наведене, суд вважає за необхідне попередити [PERSON] про необхідність змінити своє ставлення до виховання доньки [PERSON] та покладає на Виконавчий комітет Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області, як орган опіки та піклування, контроль за виконанням [PERSON] батьківських обов`язків щодо доньки [PERSON] . Водночас суд наголошує на тому, що відсутність реальних змін у поведінці відповідачки, як матері щодо доньки протягом розумного строку після ухвалення судового рішення може стати підставою для ініціювання нового судового провадження про позбавлення її батьківських прав у майбутньому (постанова ВС у справі №640/13989/19 від 24 серпня 2022 року). Таким чином, у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed