Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-15 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що 20.06.2021 між ТОВ «Мілоан», а також ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено договори № 3040200 і № 4343457, відповідно, згідно яких відповідач отримав кредити. 16.12.2021 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір № 16/12-2021-43, у відповідності до якого ТОВ «Мілоан» передало (відступило) ТОВ «Вердикт Капітал» належні йому права вимоги до боржників, зокрема, до відповідача за договором № 3040200, які 10.03.2023 ТОВ «Вердикт Капітал» передало (відступило) ТОВ «Коллект центр» на підставі договору № 10-03/2023. Крім того, 24.01.2022 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір № 24/01-2022, у відповідності до якого ТОВ «Авентус Україна» передало (відступило) ТОВ «Вердикт Капітал» належні йому права вимоги до боржників, зокрема, до відповідача за договором № 4343457, які 10.01.2023 ТОВ «Вердикт Капітал» передало (відступило) ТОВ «Коллект центр» на підставі договору № 10-01/2023. Відповідач свої зобов`язання за договорами не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість. За договором № 3040200 від 20.06.2021 заборгованість становить 156 680, 00 гривень, з яких: 20 000, 00 гривень - сума заборгованості за основною сумою боргу (тілом кредиту); 135 280, 00 гривень - сума заборгованості за відсотками; 1 400, 00 гривень - сума заборгованості за комісією. Проте, позивач, посилаючись на принципи розумності, співмірності та пропорційності просить стягнути заборгованість за договором № 3040200 від 20.06.2021 в розмірі 133 680, 00 гривень, з яких: 20 000, 00 гривень - сума заборгованості за основною сумою боргу (тілом кредиту); 112 280, 00 гривень - сума заборгованості за відсотками; 1 400, 00 гривень - сума заборгованості за комісією. За договором № 4343457 від 20.06.2021 заборгованість становить 22 100, 27 гривень, з яких: 6 700, 00 гривень - сума заборгованості за основною сумою боргу (тілом кредиту); 15 276, 00 гривень - сума заборгованості за відсотками; 107, 20 гривень - інфляційні збитки; 17, 07 гривень - 3 % річних. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогами про стягнення на його користь із відповідача заборгованості за договором № 3040200 від 20.06.2021 в сумі 133 680, 00 гривень і за договором № 4343457 від 20.06.2021 в сумі 22 100, 27 гривень. Також, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь судові витрати. Ухвалою суду від 13.11.2024 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. У строк, визначений судом ухвалою суду від 13.11.2024, від відповідача відзив на позов не надійшов. 16.01.2025 клопотання представника позивача про витребування доказів по справі залишено без задоволення, враховуючи при цьому, зокрема, положення ч. 1 ст. 82 ЦПК України, про що постановлено відповідну ухвалу не виходячи до нарадчої кімнати, яка занесена до протоколу судового засідання. Будь-які докази по справі, крім поданих позивачем разом із позовною заявою, чи клопотання, крім вищевказаного, від учасників справи на адресу суду не надходили. В судове засідання представник позивача повторно не з`явився, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України, позивач був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомлено. Водночас, в матеріалах справи міститься клопотання представника позивача про розгляд справи без його участі, викладене у позовній заяві. Відповідач не заперечував щодо розгляду справи у відсутність представника позивача. Судом не встановлено, що нез`явлення представника позивача перешкоджає вирішенню спору. Враховуючи вищевикладене, клопотання представника позивача, думку відповідача та положення ст. 223 ЦПК України, суд постановив провести судове засідання у відсутність представника позивача (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання). Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. У судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав, аргументуючи завищеним розміром відсотків, нарахованих за користування кредитними коштами. Просив застосувати строки позовної давності. При цьому відповідач визнав, що дійсно 20.06.2021 уклав із фінансовими установами договори № 3040200 і № 4343457, а також отримав у відповідності до їх умов кредити: 20 000, 00 гривень за договором № 3040200 і 6 700, 00 гривень за договором № 4343457. Пояснив, що кредити не повернув у зв`язку із відсутністю коштів. Судом прийнято до уваги визнання відповідачем вищевказаних обставин. Суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Тому саме такі обставини не потребують доказуванню у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 20.06.2021 [PERSON] звернувся до ТОВ «Мілоан» із анкетою-заявою на кредит № 3040200, ознайомившись із паспортом споживчого кредиту. (а.с. 23-24зв.) Того ж дня, 20.06.2021, між [PERSON] та ТОВ «Мілоан» було укладено договір про споживчий кредит № 3040200, відповідно до умов якого фінансова установа зобов`язалась надати [PERSON] кредит в розмірі 20 000, 00 гривень на споживчі потреби строком на 30 днів з 20.06.2021 до 20.07.2021. В свою чергу відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити комісію та проценти за користування кредитом у встановлений п. 1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. (а.с. 18зв.- 22зв.) Додатком № 1 до вищевказаного договору сторони погодили графік платежів. (а.с. 22зв.) Відповідач підтвердив, що до укладення вищевказаного кредитного договору він, зокрема, ознайомився з наявними схемами кредитування, отримав у письмовій формі паспорт споживчого кредиту та проект цього договору, ознайомився з усіма його умовами; отримав інформацію, зазначену в Законі України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Законі України «Про споживче кредитування»; умови договору йому зрозумілі (п. 5.1. кредитних договорів). Крім того, 20.06.2021, ознайомившись із паспортом споживчого кредиту ТОВ «Авентус Україна», [PERSON] уклав із ТОВ «Авентус Україна» договір про надання споживчого кредит № 4343457, відповідно до умов якого останнє зобов`язалось надати відповідачу кредит в сумі 6 700, 00 гривень строком на 30 днів шляхом перерахування коштів за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] або іншої платіжної картки, реквізити якої надані споживачем товариству з метою отримання кредиту. Відповідач, в свою чергу, зобов`язався одержати та повернути кредитні кошти, сплатити проценти за користування ними та виконати інші обов`язки, передбачені договором. (а.с. 7-11зв.) Детальні терміни повернення кредиту та сплати процентів, визначені у Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (Графік платежів), що є додатком № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 4343457 від 20.06.2021 (п. 1.4. кредитного договору). Також розділом 3 цього кредитного договору сторони узгодили порядок обчислення (нарахування) процентів та зміни процентів. (а.с. 11зв.) Відповідач підтвердив, що перед укладенням кредитного договору йому була в чіткій та зрозумілій формі надана інформація: а) за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту) відповідно до ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування»; б) вказана в ч. 1, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та розміщена на веб-сайті. Також відповідач підтвердив, що він ознайомлений з усіма умовами Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, ТОВ «Авентус Україна», що розміщені на веб-сайті та затверджені наказом № 53-ОД від 16.01.2020, повністю розуміє їх, погоджується із ними і зобов`язується неухильно їх дотримуватися (п. 10.8. кредитного договору). 16.12.2021 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 16/12-2021-43, у відповідності до якого ТОВ «Мілоан» передало (відступило) ТОВ «Вердикт Капітал» належні йому права вимоги до боржників, зокрема, до [PERSON] за договором № 3040200 від 20.06.2021. (а.с. 49-54, 56) Згідно із п. 6.1.4. вищевказаного договору факторингу, право вимоги переходить до фактора після повної оплати фінансування з моменту підписання Акту приймання-передавання Реєстру Боржників (додаток № 2), який є підтвердженням передачі фактору права грошової вимоги до боржників, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно переданого Права вимоги. 16.12.2021 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» було складено вищевказаний акт. (а.с. 52-54, 56) 20.12.2021 на виконання умов вищевказаного договору факторингу ТОВ «Вердикт Капітал» сплатило фінансування, що підтверджується відповідним платіжним дорученням. (а.с. 51) 10.03.2023 між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-03/2023/01, у відповідності до якого ТОВ «Вердикт Капітал» передало (відступило) ТОВ «Коллект Центр» належні йому права вимоги до боржників, зокрема, до [PERSON] за договором № 3040200 від 20.06.2021. (а.с. 63- 69) Згідно із п. 5.2. вищевказаного договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, право вимоги вважаються відступленими (переданими) первісним кредитором на набутими (прийнятими) новим кредитором в день належного підписання сторонами Акту приймання-передачі Реєстру Боржників в друкованому (підписаному) вигляді (додаток № 4). 10.03.2023 між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект центр» було складено вищевказаний акт. (а.с. 66-69) Крім того, 24.01.2022 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 24-01/2022, у відповідності до якого ТОВ «Авентус Україна» передало (відступило) ТОВ «Вердикт Капітал» належні йому права вимоги до боржників, зокрема, до [PERSON] за договором № 4343457 від 20.06.2021. (а.с. 44-48, 55) Згідно із п. 6.1.4. вищевказаного договору факторингу, право вимоги переходить до фактора після оплати фінансування з моменту підписання Акту приймання-передавання Реєстру Боржників (додаток № 2), який є підтвердженням передачі фактору права грошової вимоги до боржників, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно переданого Права вимоги. 24.01.2022 ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Вердикт Капітал» було складено і підписано вищевказаний акт. (а.с. 47-48, 55) 24.01.2022 на виконання умов вищевказаного договору факторингу ТОВ «Вердикт Капітал» сплатило фінансування, що підтверджується відповідною платіжною інструкцією. (а.с. 46) 10.01.2023 між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023, у відповідності до якого ТОВ «Вердикт Капітал» передало (відступило) ТОВ «Коллект Центр» належні йому права вимоги до боржників, зокрема, до [PERSON] за договором № 4343457. (а.с. 57-62, 70) Згідно із п. 5.2. вищевказаного договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, право вимоги вважаються відступленими (переданими) первісним кредитором на набутими (прийнятими) новим кредитором в день належного підписання сторонами Акту приймання-передачі Реєстру Боржників в друкованому (підписаному) вигляді (додаток № 4). 10.01.2023 між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект центр» було складено вищевказаний акт. (а.с. 61-62, 70) Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Судом встановлено, що умовами договорів про споживчий кредит № 3040200 і № 4343457 від 20.06.2021 передбачено право позикодавця (кредитора) без згоди позичальника передавати права за цим договором третім особам (п. 3.2.6. і п. 5.1., відповідно). Законом також не встановлено заборону заміни кредитора без згоди боржника у зобов`язаннях по даних договорах. Доказів того, що вищевказані договори факторингу та про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги визнані недійсними, суду не надано. Судом прийнято до уваги, що у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Таким чином, після підписання після повної оплати фінансування з моменту підписання Акту приймання-передавання Реєстру Боржників за договорами факторингу № 16/12-2021-43 від 16.12.2021 і № 24-01/2022 від 24.01.2022 та з моменту підписання сторонами Акту приймання-передачі Реєстру Боржників за договорами про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023 і № 10-03/2023/01 від 10.03.2023, відбулось одиничне, тобто сингулярне правонаступництво. З цього часу ТОВ «Коллект центр» стало новим кредитором відповідача за договорами про споживчий кредит № 3040200 і № 4343457 від 20.06.2021. Позивач вважає, що відповідачем порушено умови вищевказаних кредитних договорів, заборгованість за якими підлягає стягненню в примусовому порядку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Як свідчить тлумачення ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1047 і ч. 1 ст. 1055 ЦК України). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин). Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів ( змішаний договір ). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Законом України «Про електронну комерцію» визначено організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлено порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначено права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Так, згідно із статті 3 вищевказаного Закону, електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7, ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Згідно із ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Норми ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Судом встановлено, що договори про споживчий кредит № 3040200 і № 4343457 від 20.06.2021, укладено між відповідачемта фінансовими установами в електронній формі. Суд дійшов висновку, що при укладенні вищевказаних кредитних договорів, його сторонами було погоджено усі істотні умови цих договорів. Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч. 1 та ч. 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом ст. 10561 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позивач, пред`являючи вимоги про повернення кредитів (позики), просив стягнути крім заборгованості за основною сумою боргу (суму, яку фактично отримав в борг позичальник), заборгованість за відсотками та комісією. Звертаючись до суду із позовом про стягнення грошових коштів, саме позивач зобов`язаний навести обґрунтований розрахунок сум, що стягуються (п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України) і в подальшому довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Саме на суд покладено обов`язок під час ухваленні рішення вирішити, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України). Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному ЦПК України (ч. 3 ст. 263 ЦПК України). Отже, вищевказані принципи вказують, зокрема, на те, що суд зобов`язаний перевірити розрахунок заборгованості незалежно від наявності та/або відсутності заперечень щодо нього з боку сторони відповідача. Із розрахунку заборгованості, здійсненого ТОВ «Авентус Україна» і відображеного в інформації за укладеним договором, вбачається, що заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 4343457 від 20.06.2021 за період з 20.06.2021 станом на 23.01.2022 становила 21 976, 00 гривень, з яких: 6 700, 00 гривень - сума заборгованості за основною сумою боргу (тілом кредиту); 15 276, 00 гривень - сума заборгованості за відсотками. (а.с. 33-38зв.) Із розрахунку заборгованості, здійсненого ТОВ «Вердикт Капітал» за вищевказаним договором, вбачається відсутність нарахувань відсотків за користування кредитом, однак наявне нарахування 3 % річних за період з 24.01.2022 до 23.02.2022 в сумі 17, 07 гривень та інфляційних втрат за лютий місяць 2022 року в сумі 107, 20 гривень. (а.с. 41) Із відомостей про щоденні нарахування та погашення за договором про споживчий кредит № 3040200 від 20.06.2021, наданих ТОВ «Мілоан», вбачається наявність заборгованості за період з 20.06.2021 до 18.09.2021 в сумі 86 680, 00 гривень, з яких: 20 000, 00 гривень - сума заборгованості за основною сумою боргу (тілом кредиту); 65 280, 00 гривень - сума заборгованості за відсотками; 1 400, 00 гривень - сума заборгованості за комісією. (а.с. 39) Із розрахунку заборгованості, здійсненого ТОВ «Вердикт Капітал» за вищевказаним договором, вбачається нарахування відсотків за період з 16.12.2021 до 23.02.2022 в сумі 70 000, 00 гривень. (а.с. 40) Надані позивачем розрахунки заборгованості по вищевказаним кредитним договорам лише констатують суми заборгованості, визначені ТОВ «Вердикт Капітал», і вказують на відсутність будь-яких нарахувань з моменту укладення договорів про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023 і № 10-03/2023/01 від 10.03.2023. З`ясовуючи обставини, пов`язані із правильністю здійснення розрахунків заборгованості, та здійснюючи оцінку доказів, на яких ці розрахунки ґрунтуються, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному у ст. 13 ЦПК України саме відповідач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами, визначає докази, якими підтверджуються його заперечення проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Правом на подання відзиву на позовну заяву, у якому відповідач міг би викласти свої заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими він не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права, не скористався. Відповідачем не оспорювався факт отримання ним кредитних коштів. При цьому, судом враховується стандарт доказування «більшої вірогідності». Крім того, відповідач в судовому засіданні визнав суму заборгованості за тілом кредиту по договорах № 3040200 і № 4343457 від 20.06.2021. Верховний Суд у постанові від 07 квітня 2021 року у справі № 478/300/19 зауважив, що під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі, приймання майна для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину. Відповідачем не спростовано розмір заборгованості, визначений позивачем за тілом кредиту по договорах № 3040200 і № 4343457 від 20.06.2021. Доказів того, що відповідач здійснював погашення кредиту за договорами № 3040200 і № 4343457 від 20.06.2021, матеріали справи не містять. Таким чином, враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту: - за договором № 4343457 від 20.06.2021 в сумі 6 700, 00 гривень; - за договором № 3040200 від 20.06.2021 в сумі 20 000, 00 гривень. Також позивач просив суд стягнути із відповідача заборгованість за відсотками за користування кредитами: - за договором № 4343457 від 20.06.2021 в сум 15 276, 00 гривень; - за договором № 3040200 від 20.06.2021 в сумі 112 280, 00 гривень. У відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позивач має право на одержання від позичальника процентів від суми позики у відповідності до умов кредитного договору. В разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Судом прийнято до уваги і строк кредитування, визначений умовами вищевказаних кредитних договорів, і порядок нарахування відсотків за користування кредитами (позикою). Судом встановлено пролонгацію строку кредитування (30 днів) по договору про споживчий кредит № 3040200 від 20.06.2021 на 60 днів - до 18.09.2021, враховуючи положення п. 2.3.1.2 цього договору. Так, у відповідності до умов вищевказаного договору проценти за користування кредитними коштами становлять: -за період з 21.06.2021 до 20.07.2021: 20 000, 00 гривень х 0, 88 % х 30 днів = 5 280, 00 гривень; -за період з 21.07.2021 до 18.09.2021: 20 000, 00 гривень х 5 % х 60 днів = 60 000, 00 гривень, що разом становить 65 280, 00 гривень. Крім того, як вбачається із розрахунку заборгованості, здійсненого позивачем, за вищевказаним договором, то останнім було включено до суми заборгованості по відсотках й суму відсотків, нараховану ТОВ «Вердикт Капітал» за період з 16.12.2021 до 23.02.2022 в сумі 70 000, 00 гривень. (а.с. 40, 42) Судом встановлено, що вищевказані відсотки нараховані ТОВ «Вердикт Капітал» на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Згідно із ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Так, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом наведеної норми закону нарахування на суму боргу вищевказаних процентів вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Виходячи з умов договору про споживчий кредит № 3040200 від 20.06.2021 судом встановлено, що сторони цього правочину погодили за «неправомірне користування кредитом» поза межами строку кредитування нарахування відсотків, тобто сторони узгодили відповідальність за порушення грошового зобов`язання (розділ 4 договору) - нарахування 5 % від фактичного залишку кредиту за кожен день прострочення. Відповідно, позивач має право на підставі положень ч. 2 ст. 625 ЦК України вимагати від боржника сплатити відсотки у вищевказаному розмірі, як те встановлено договором. Як вбачається із розрахунку, здійсненого ТОВ «Вердикт Капітал» і наданого позивачем, нарахування відсотків на підставі положень ч. 2 ст. 625 ЦК України здійснено лише на заборгованість по тілу кредиту. Тому суд розглядає справу виключно в межах заявлених особою вимог (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Так, відсотки за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 16.12.2021 до 23.02.2022 (період визначений позивачем) становлять: 20 000, 00 гривень (сума заборгованості по тілу кредиту, розмір якої впродовж вказаного періоду не змінювався) х 70 днів (кількість днів прострочення) х 5% = 70 000, 00 гривень. Таким чином, з відповідача на користь позивача за договором про споживчий кредит № 3040200 від 20.06.2021 підлягає стягненню заборгованість по процентах за користування кредитними коштами за період з 21.06.2021 до 18.09.2021 в сумі 65 280, 00 гривень, а також відсотки за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 16.12.2021 до 23.02.2022 в розмірі 70 000, 00 гривень. Водночас, позивачем заявлено до стягнення суму відсотків за користування кредитними коштами і нарахованими на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України по договору про споживчий кредит № 3040200 від 20.06.2021 лише в розмірі 112 280, 00 гривень. Судом прийнято до уваги, що у відповідності до ч. 1 ст. 20 ЦК України особа право на захист здійснює на свій розсуд. Згідно із ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідачем не спростовано розмір заборгованості по відсотках, завлений стороною позивача. Отже, вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача заборгованості за відсотками за договором про споживчий кредит № 3040200 від 20.06.2021 в сумі 112 280, 00 гривень, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, підлягають до задоволення. Також судом встановлено пролонгацію строку кредитування (30 днів) по договору про надання споживчого кредиту № 4343457 від 20.06.2021 на 90 днів, враховуючи положення п. 4.3.1 цього договору. Так, у відповідності до умов вищевказаного договору проценти за користування кредитними коштами становлять: -за період з 20.06.2021 до 17.10.2021: 6 700, 00 гривень х 1, 9 % х 120 днів = 15 276, 00 гривень. Відповідачем не спростовано розмір заборгованості по відсотках, завлений стороною позивача за вищевказаним договором. Отже, враховуючи вищевикладене суд прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача за договором № 4343457 від 20.06.2021 підлягає стягненню заборгованість по відсотках за користування кредитними коштами в сумі 15 276, 00 гривень. Виходячи з умов договору про надання споживчого кредиту № 4343457 від 20.06.2021 судом встановлено, що сторони цього правочину погодили строк кредитування і узгодили нарахування процентів за користування кредитом в межах цього строку кредитування. Однак за «неправомірне користування кредитом» поза межами строку кредитування нарахування відсотків договором не передбачено, тобто сторони не узгодили відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Відповідно, позивач має право на підставі положень ч. 2 ст. 625 ЦК України вимагати від боржника сплатити 3 % річних від простроченої суми, враховуючи що інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається із розрахунку 3 % річних та інфляційних втрат, здійсненого ТОВ «Вердикт Капітал» і наданого позивачем, нарахування цих відсотків та індексу інфляції здійснено лише на заборгованість по тілу кредиту. Тому суд розглядає справу виключно в межах заявлених особою вимог (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Так, 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 24.01.2022 до 23.02.2022 (період визначено позивачем) становлять: 6 700, 00 гривень (сума заборгованості по тілу кредиту, розмір якої впродовж вказаного періоду не змінювався) х 31 день (кількість днів прострочення) х 3%/365 = 17, 07 гривень. Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. З урахуванням останніх правових позицій, висловлених Верховним Судом, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, що також має місце у справі, що розглядається, інфляційна складова за певний місяць враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці (час прострочення у неповному місяці більше 15 днів - за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (15 днів) - за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується). Таким чином, інфляційні втрати за лютий місяць 2022 року, як то визначено позивачем, становлять: 6 700, 00 гривень (сума заборгованості по тілу кредиту, розмір якої впродовж вказаного періоду не змінювався) х 101, 6 % = 6 807, 20 гривень - 6 700, 00 гривень = 107, 20 гривень. Отже, за період з 24.01.2022 до 23.02.2022 з відповідача на користь позивача підлягають стягненню на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 3 % річних в сумі 17, 07 гривень та інфляційні втрати в сумі 107, 20 гривень. Крім того, позивач просив стягнути на його користь з відповідача заборгованість по договору про споживчий кредит № 3040200 від 20.06.2021 за комісією в сумі 1 400, 00 гривень. Пунктом 1.5.1 вищевказаного кредитного договору визначено, що до загальних витрат позичальника за кредитом, включено одноразову комісію за надання кредиту в розмірі 1 400, 00 гривень. Згідно із ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту. Доказів того, що комісія за надання кредиту за вищевказаним договором була сплачена відповідачем, матеріали справи не містять. Відповідачем дані обставини не спростовано. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за комісією за надання кредиту по договору про споживчий кредит № 3040200 від 20.06.2021 в розмірі 1 400, 00 гривень. Щодо доводів відповідача про сплив позовної давності і застосування позовної давності до даних правовідносин, суд виходить з наступного. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України, зокрема відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із ч. 3 і ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду із даним позовом 25.10.2024 (одержано судом 01.11.2024). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Отже, позовну давність щодо заборгованості за кредитом не можна починати облічувати з дня спливу визначеного договором строку кредитування, оскільки встановлення такого строку має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Умовами договорів про споживчий кредит № 3040200 і № 4343457 від 20.06.2021 чітко визначено строки і порядок здійснення щомісячних платежів. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України). Водночас, суд звертає увагу на норми п. 12 і п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, якими на строк дії карантину у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19) та на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки позовної давності продовжено. Так, із 12.03.2020 на усій території України був установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину (п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 2 квітня 2020 року). Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» скасовано з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що запровадження на всій території України карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених зокрема ст.ст. 257, 258 України, на строк дії такого карантину. Також, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/202 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався і наразі триває. Згідно із п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. У відповідності до ч. 3 ст. 263 ЦК України від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Відповідно, запровадження на території України карантину і введення воєнного стану припадають на період у який позивач мав би реалізувати своє право на звернення до суду. Отже, виходячи з вищевикладеного суд прийшов до висновку, що строк на звернення позивачем із цим позовом до суду, не сплив. Відповідно, підстави для застосування позовної давності - відсутні. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі суду від 13.11.2024 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті, в даному випадку - пояснення, викладені в позовній заяві, а також докази, надані разом із нею. Суд, заслухавши пояснення відповідача в судовому засіданні, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення на його користь з відповідача заборгованості: - за договором № 4343457 від 20.06.2021 в розмірі 22 100, 27 гривень, з яких: 6 700, 00 гривень - заборгованість по тілу кредиту; 15 276, 00 гривень - заборгованість по відсотках за користування кредитними коштами; 17, 07 гривень - 3 % річних за період з 24.01.2022 до 23.02.2022; 107, 20 гривень - інфляційні втрати за лютий місяць 2022 року; - за договором № 3040200 від 20.06.2021 в розмірі 133 680, 00 гривень, з яких: 20 000, 00 гривень - заборгованість по тілу кредиту; 112 280, 00 гривень - заборгованість по відсотках за користування кредитними коштами за період з 21.06.2021 до 18.09.2021 і відсотки за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 16.12.2021 до 23.02.2022, нараховані на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України; 1 400, 00 гривень - заборгованість за комісією. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в сумі 3 028, 00 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією від 24.10.2024. (а.с. 80) Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 3 028, 00 гривень, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (100 %). Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Судом встановлено, що 01.07.2024 між ТОВ «Коллект центр» та Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» було укладено договір про надання правової допомоги № 01-07/2024. (а.с. 75-77) Згідно із ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Судом прийнято до уваги, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. На підтвердження виконання АО «Лігал Ассістанс» умов вищевказаного договору, суду надано витяг з акту № 4 про надання юридичної допомоги від 02.10.2024. (а.с. 79) Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: - фіксованого розміру, - погодинної оплати. Як вбачається із умов договору про надання правової допомоги № 01-07/2024 від 01.07.2024, сторони даного правочину досягли домовленості про те, що вартість послуг узгоджується сторонами у заявці на надання юридичної допомоги, які є невід`ємними додатками до цього договору (п. 4.1. договору). Сума, визначена актом про надання юридичної допомоги цього договору є гонораром АО за надання юридичної допомоги та поверненню не підлягає (п. 4.5. договору). У відповідності до заявки про надання юридичної допомоги № 306 від 14.08.2024, вартість надання АО ТОВ «Коллект центр» юридичної допомоги з супроводу примусового стягнення з [PERSON] заборгованості становить 25 000, 00 гривень, з яких: вартість усної консультації з вивченням документів - 4 000, 00 гривень (2 години); надання письмової консультації з вивченням документів - 3 000, 00 гривень (1 година); вартість складання позовної заяви - 18 000, 00 гривень (6 годин). (а.с. 78) Вищевказане узгоджується й з витягом з акту № 4 про надання юридичної допомоги від 02.10.2024, підписаним сторонами правочину. (а.с. 79) За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Фактичність витрат на правничу допомогу слід розглядати у широкому сенсі, включаючи не лише оплату таких витрат, але й виходячи власне із того, що достатньою є наявність відповідного договірного обов`язку. Отже, оскільки в даному випадку, договірний обов`язок щодо оплати наявний, то такого обов`язку достатньо для визначення витрат фактичними і такими, що підлягають компенсації позивачу. На вищевикладене неодноразово звертав Верховний Суд у своїх постановах. Такий же висновок також викладений у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі «Савін проти України» (заява № 34725/08), «Тебєті Мюхафізе Кемійветі та Ісрафілов проти Азербайджану» (заява № 37083/03). За змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 і ч. 6 ст. 137 ЦПК України). Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 3 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії,

Outcome: approved