Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Український інститут по проектуванню нафтопереробних і нафтохімічних підприємств «Укрнафтохімпроект», у якому просив суд: 1) Скасувати наказ Голови правління Акціонерного товариства «Український інститут по проектуванню нафтопереробних і нафтохімічних підприємств «Укрнафтохімпроект» [PERSON] від 26 липня 2023 року №31-к про звільнення [PERSON] з посади головного інженера з геології відділу інженерних вишукувань у зв?язку із вчиненням ним прогулу без поважних причин, за п.4 ч.1 ст.40 К3пП України. 2) Поновити [PERSON] на посаді головного інженера з геології відділу інженерних вишукувань Акціонерного товариства «Український інститут по проектуванню нафтопереробних і нафтохімічних підприємств «Укрнафтохімпроект» з 27 липня 2023 року. 3) Стягнути з Акціонерного товариства «Український інститут по проектуванню і нафтохімічних нафтопереробних і нафтохімічних підприємств «Укрнафтохімпроект» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу. Свою позовну заяву обгрунтовує тим, що позивач працював на посаді головного інженера з геології відділу інженерних вишукувань АТ «Укрнафтохімпроект». Позивач написав заяву на щорічну відпустку з 20 липня 2023 року, яку погодив йому безпосередньо керівник. Керівник підприємства зазначив, що він не заперечує проти відпустки позивача. Так, як позивач вважав, що він перебуває у щорічній відпустці останній був відсутній на робочому місці з 20 липня 2023 року по 02 серпня 2023 року, включно, так як перебував на курортно-санаторному лікуванні. Водночас, наказом від 26.07.2023 року позивача було звільнено у зв`язку із вчиненням ним прогулу без поважних причин, за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає вказаний наказ незаконним, а тому звернувся з позовом до суду. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 січня 2024 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. 27 лютого 2024 року на адресу суду надійшов відзив на позову заяву з викладенням заперечень проти позову. 04 червня 2024 року на адресу суду надійшла заява про збільшення підстав позову. 13 червня 2024 року на адресу суду надійшли заперечення сторони відповідача проти заяви про збільшення підстав позову. 20 червня 2024 року на адресу суду надійшов відзив стосовно нових підстав позову з викладенням заперечень проти позову. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2024 року було витребувано інформацію у Міністерства у справах ветеранів України. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2024 року було закрито підготовче провадження у справі. 04 грудня 2024 року на адресу суду надійшли пояснення Міністерства у справах ветеранів України. 23 січня 2025 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення представника відповідача. Позивач з своїм представником у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Просили задовольнити позов. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. [PERSON] працював в Акціонерному товаристві «Укрнафтохімпроект» на посаді головного інженера з геології відділу інженерних вишукувань. 20 липня 2023 року Голова Правління АТ «Укрнафтохімпроект» [PERSON]. отримав від підлеглих інформацію про відсутність на робочому місці головного інженера з геології відділу інженерних вишукувань [PERSON] . Після цього Головою Правління було видано розпорядження № 25 від 20 липня 2023 року про створення комісії для проведення службового розслідування. 21 липня 2023 року начальник загального відділу [PERSON]. направила через Viber на мобільний телефон [NUMBER] та на електронну адресу [INFO] повідомлення наступного змісту: «Ви були відсутні на робочому місці 20 та 21 липня 2023 року без відомої причини. На підставі ст.149 КЗпП України вимагаю терміново надати письмові пояснення щодо причин відсутності на роботі. У випадку ненадання письмових пояснень питання про дисциплінарну відповідальність буде розглянуто без них. Начальник загального відділу [PERSON].». 21 липня 2023 року [PERSON] надіслав відповідь на ім?я Голови Правління, на через Viber на мобільний телефон начальника загального відділу [PERSON] , наступного змісту (далі мовою оригіналу): « [INFO] я в присутності начальника відділу інженерних вишукувань [PERSON] мав розмову з [PERSON] , в якій повідомив його що я 20 липня 2023 року їду у відпустку. Згідно п.10 Закону України Про відпустки я, як учасник бойових дій маю право на відпустку у зручний для мене час. Заперечень зі сторони голови правління АТ «Укрнафтохімпроект» [PERSON] не було. Після цієї розмови о 12.00 19 липня 2023 р. у відділі кадрів я оформив заяву про відпустку з 20 липня 2023 р, підписав її у начальника ВІВ [PERSON] та віддав на підпис [PERSON] . Протягом робочого дня до 18.30 19.07.2023 р. я не отримав повідомлення, що [PERSON] відмовляє мені у отриманні законної відпустки. [PERSON] повідомив мене, що заява про мою відпустку не підписана, через начальника ВІВ [PERSON] 20 липня 2023 р о 12.00. Причин відмови мені у законній відпустці не пояснив». Комісією було складено акти про відсутність Позивача [PERSON] на роботі цілий день без поважних причин за 20 липня, 21 липня, 24 липня, 25 липня, 26 липня 2023 року. З приводу обставин подання [PERSON] заяви про відпустку 19.07.2023 р начальник загального відділу [PERSON] та начальник відділу інженерних вишукувань [PERSON] . 24.07.2023 р подали службові записки на ім?я Правління з поясненнями. [PERSON] пояснила, що « [PERSON] дійсно приходив 19.07.2023 у загальний відділ та казав, що збирається оформляти відпустку, проте заяву про надання будь-якої відпустки, зокрема з 20.07.2023 р, не писав та в загальному відділі не подавав». [PERSON] пояснив, що «19.07.2023 р головний інженер з геології відділу інженерних вишукувань [PERSON] повідомив мене про те, що 20.07.2023 р планує піти у щорічну відпустку. Письмову заяву про надання відпустки з 20.07.2023 р від [PERSON] не отримував та відповідно не підписував». На підставі усіх цих даних комісія склала і надала на затвердження Голові Правління висновок службового розслідування від 26.07.2023 р. в якому виклала встановлені обставини та вирішила наступне: 1. [PERSON] , був відсутній на роботі повний робочий день з 20.07.2023 року по 26.07.2023 року без поважних причин та належного документального обгрунтування. Заяву на надання йому відпустки не писав. 2. В діях [PERSON] є ознаки дисциплінарного порушення - відсутність на робочому місці більше трьох годин (прогул) без поважних причин. На підставі даного висновку Голова Правління прийняв рішення про застосування до Позивача [PERSON] дисциплінарного стягнення та 26 липня 2023 року Акціонерним товариство «Укрнафтохімпроект» видано наказ №31-к «Про звільнення [PERSON] » Відповідно до змісту вказаного наказу вбачається, що на підставі службового розслідування від 26 липня 2023 року, звільнити [PERSON] , головного інженера з геології відділу інженерних вишукувань у зв`язку із вчиненням ним прогулу без поважних причин, за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач [PERSON] з?явився на роботу 02 серпня 2023 роуц. і, ознайомившись в загальному відділі з документами про звільнення, відмовився ставити свій підпис про отримання наказу і трудової книжки. Про це того ж дня були складені акти про відмову від підписів: про ознайомлення із наказом про звільнення, в журналі реєстрації трудових книжок, в особовій картці працівника. 03 серпня 2023 року на поштову адресу Позивача [PERSON] цінним листом з описом було повторно відправлено копію наказу про звільнення, а також копії вказаних актів. Було запропоновано забрати трудову книжку. Було повідомлено, що без згоди [PERSON] товариство не може надіслати йому трудову книжку поштою. В наступному [PERSON] на його вимогу було надано копії матеріалів службового розслідування. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Згідно зі ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частина шоста статті 43 Конституції України). Трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації (ч.1 ст.21 КЗпП України). Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. У статті 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Звільнення на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни (пункт 2 частини першої статті 147 КЗпП України). Крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причини його відсутності. Згідно з ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення роботодавець повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (постанова Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 235/2284/17 (провадження №61-72св17), постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі №761/30967/15-ц). При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника. Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі (постанова Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі №489/1609/17 (провадження №61-37729св18), від 11 квітня 2024 року у справі №127/29246/22 (провадження №61-13250св23)). Суд зауважує, що з долучених до матеріалів справи доказів вбачається наявність посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1988, а також посвідчення, видане [INFO] . Також наявна Довідка №1707 для одержання путівки на санаторно-курортне лікування. За ст. 10 Закону України «Про відпустки» щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року. Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов?язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Разом з тим роботодавець та працівник незалежно від наявності графіку відпусток мають можливість узгодити між собою будь-який інший час для надання відпустки. Так, за нормами ст.11 Закону України «Про відпустки» у разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Додатково зазначаю, що в даному випадку були відсутні обставини, за яких згідно із ст. 11 Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка на вимогу працівника повинна бути повинна бути перенесена на інший період. За п.8 ст. 10 Закону України «Про відпустки» щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються ветеранам війни, особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, а також членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України. Позивач під час розгляду справи пояснив причину своєї відсутності на робочому місці тим, що попередив відповідача про відпустку, оскільки погодження здійснювалось керівництвом в усному прядку, з урахуванням обставин воєнного стану. Тому, за усного погодження з відповідачем та відсутності будь-яких повідомлень про відмову у задоволенні цієї заяви, Позивач мав правомірні очікування, що така відпустка була йому надана. Позаяк цього навіть в матеріалах службового розслідування наявні згадки про те, що позивачем було в усному порядку узгодження питання надання йому відпустки. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові від 6 червня 2024 року у справі № 367/569/23 Верховний Суд заначив, що відсутність працівника на роботі в період дії воєнного стану не може бути кваліфікована як прогул без поважної причини. Якщо з таким працівником відсутній зв`язок, до з`ясування причин і обставин його відсутності за ним зберігаються робоче місце та посада, трудові відносини не припиняються, однак час таких неявок не зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку, та в загальному порядку не підлягає оплаті. У статтях 43-46 Конституції України передбачено основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю. Відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Згідно зі статтею 233 КЗпП України (станом на час звернення до суду із позовними вимогами) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Зі змісту зазначеної статті вбачається, що перебіг місячного строку за вимогою про поновлення на роботі починається із дня вручення копії наказу про звільнення, а не з дня його направлення або оголошення його змісту (див. постанову Верховного Суду від 14.03.2018 у справі № 463/952/15). З позовної заяви вбачається, що копію наказу про звільнення було направлено позивачу 03 серпня 2023 року. Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Верховний Суд у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, вказав, що для правильного обчислення різних видів строків важливе значення має визначення початок їх перебігу. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Тобто день, в якому безпосередньо мав місце момент початку перебігу строку, при обчисленні останнього не враховується. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). Відтак, суд дійшов висновку, що Позивач звернувся до суду з заявою про вирішення трудового спору у справі про звільнення в межах строку, встановленого ст. 233 КЗпП України. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст.16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. За змістом зазначеної норми цивільного права, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. З урахуванням порушених трудових прав позивача, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в цій частині позову щодо скасування наказу Голови правління Акціонерного товариства «Український інститут по проектуванню нафтопереробних і нафтохімічних підприємств «Укрнафтохімпроект» [PERSON] від 26 липня 2023 року №31-к про звільнення [PERSON] з посади головного інженера з геології відділу інженерних вишукувань у зв?язку із вчиненням ним прогулу без поважних причин, за п.4 ч.1 ст.40 К3пП України, що призвело до порушення трудового права позивача, а також відновлення становища, яке існувало до такого порушення, шляхом поновлення позивача на раніше займаній посаді головного інженера з геології відділу інженерних вишукувань Акціонерного товариства «Український інститут по проектуванню нафтопереробних і нафтохімічних підприємств «Укрнафтохімпроект» з 27 липня 2023 року. Щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. за N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», надалі за текстом Постанова № 100, вона застосовується, серед іншого, у випадках вимушеного прогулу. Відповідно до п. 2 Постанови № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Таким чином, при визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середня заробітна плата Позивача повинна обчислюватись виходячи з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи. Як вбачається з отриманих довідок - розмір виплат складав у травеь 2023 року у сумі - 16 002,84 грн. та за червень 2023 року у сумі - 16 002,84 грн. Таким чином, розмір заробітку за один день вимушеного прогулу становить 524,68 грн. Період вимушеного прогулу - 27.07.2023 - 23.01.2025 - 391 днів = 205 149,88 грн. - сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до п. 5 Постанови № 100 основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цієї Постанови визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий п. 8 Постанови № 100).Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій п. 8 Постанови № 100). Судом враховано, що час вимушеного прогулу складає, з урахуванням норм ст. 53 КЗпП України: 206 робочих днів = 205 149,88 грн., що підлягають стягненню відповідача на користь позивача. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступного висновку. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені частково, суд відповідно до ст. 88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Суд зауважує, що відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі ст. ст. 11, 15, 16 ЦК України, Загальної декларації прав людини, Конституції України, ст. ст. 1, 41, 147-1, 148, 149, 235 КЗпП України, Конвенції Міжнародної Організації Праці N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. за N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»,

Outcome: approved