Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-29 00:00:00

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла вищезазначена позовна заява. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 14.06.2021 року між ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено кредитний договір № 36191, за умовами якого ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» зобов`язалося надати [PERSON] кредит у погодженому розмірі та у встановленому порядку, а [PERSON] зобов`язалася повернути кредит, сплатити проценти за його використання та виконати інші обов`язки, передбачені договором. ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі, перерахувавши на електронний платіжний засіб [PERSON] погоджену суму кредиту. У свою чергу, [PERSON] свої зобов`язання з повернення кредиту, сплати процентів у повному обсязі не виконала, внаслідок чого утворилася заборгованість у загальному розмірі 8\~512 грн. 50 коп., з яких: 1500 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 7012 грн. 50 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом. У подальшому, ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» на підставі договору факторингу відступило право вимоги до [PERSON] за вказаним кредитним договором до ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ». Враховуючи вищевикладене, ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» просило стягнути з [PERSON] вказану суму заборгованості за кредитним договором, вирішити питання про розподіл судових витрат. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі було визначено суддю Рукас О.В. Ухвалою суду від 31.12.2024 року провадження у справі було відкрито у порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання, встановлено строк для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав, зокрема, шляхом подачі заяв по суті справи. У судове засідання представник позивача не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання. Представником позивача заявлено клопотання, в якому висловлено прохання щодо проведення судового розгляду за відсутності сторони позивача, а також надано згоду на ухвалення заочного рішення суду. На момент ухвалення судового рішення від сторони позивача будь-яких інших заяв, клопотань не надходило. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Про дату, час та місце судових засідань [PERSON] повідомлявся шляхом направлення судової повістки про виклик до суду за її зареєстрованою адресою проживання, а також шляхом направлення SMS-повідомлення про виклик до суду на її номер телефону, що вказаний у матеріалах справи. Як вбачається з наявного у матеріалах справи зворотного поштового повідомлення, копію ухвали суду від 31.12.2024 року разом з судовою повісткою про виклик до суду не було вручено [PERSON] за зареєстрованою адресою проживання у зв`язку з відсутністю відповідача за цією адресою. Про причини неявки [PERSON] не повідомила, станом на момент ухвалення судового рішення від відповідача ані засобами поштового зв`язку, ані на офіційну електронну адресу суду, ані в будь-який інший спосіб не надходило жодних заяв, клопотань, у тому числі відзиву на позовну заяву. Відповідно до п. 4 ч. 7 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Суд звертає увагу, що положення чинного процесуального законодавства не передбачають обов`язку суду, в якого відсутні відомості щодо місця проживання чи перебування учасника справи, крім як відомостей про офіційно зареєстроване місце проживання/перебування, повторно направляти судові повістки про виклик до суду. Повернення поштового відправлення з відміткою про закінчення строку зберігання, яке відправлялася за офіційно зареєстрованою адресою проживання відповідача, що є єдиними відомостями про його проживання, які перебувають у володінні суду, є належним виконанням суду свого процесуального обов`язку щодо повідомлення особи про дату, час і місце судового засідання, а відповідно вважається належним чином повідомленням особи про проведення судового розгляду. У Постанові КЦС ВС від 23.01.2023 року у справі № 496/4633/18 зроблено висновок, що листи, що повернулися з відміткою/довідкою поштового відділення про причину повернення «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими, якщо їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань або на адресу місця реєстрації фізичної особи чи адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. Таким чином, відповідач [PERSON] була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилися, зважаючи на наявність клопотання сторони позивача про проведення судового розгляду за відсутності представника позивача, зважаючи на відсутність клопотань про відкладення судового розгляду, суд вважає за можливе проводити судове засідання за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом встановлено, що позивачем було висловлено згоду на проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення, засвідчено обізнаність щодо наслідків ухвалення заочного рішення суду. З урахуванням вищевикладеного, оскільки [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надала, а позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, то суд відповідно до ст. 280, 281 ЦПК України вважає за необхідне провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів з наступним ухваленням заочного рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали позовної заяви, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У Постанові КЦС ВС від 16.12.2020 року у справі № 561/77/19 зроблено висновок, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Відповідно до ч. 1, 3, 4, 6, 8 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. У Постанові КЦС ВС від 12.01.2021 року у справі № 524/5556/19 зроблено висновок, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. З довідки про ідентифікацію (а.с. 10) судом встановлено, що 14.06.2021 року [PERSON] здійснила авторизацію в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» шляхом введення одноразового ідентифікатора електронного підпису KL2955, що був відправлений товариством на її номер мобільного телефону. Одночасно з цим ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» здійснило ідентифікацію особи [PERSON] . У цей же день, 14.06.2021 року, між ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено договір про надання фінансового кредиту № 36191 (а.с. 13-15), який був підписаний [PERSON] шляхом введення одноразового ідентифікатора електронного підпису AV2955, що так само був відправлений на її номер мобільного телефону. За умовами договору ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» зобов`язалося надати [PERSON] кредит, а [PERSON] зобов`язалася повернути кредит, сплатити проценти за використання кредитних коштів, а також виконати інші обов`язки. Відповідно до п. 1.1-1.5 кредитного договору № 36191 від 14.06.2021 року (а.с. 13-15) сторонами було погоджено надання [PERSON] кредиту на наступних умовах: розмір кредиту 1\~500 грн. 00 коп.; строк кредитування 7 днів, тобто до 20.06.2021 року, але до повного виконання сторонами умов договору; фіксована процентна ставка за користування кредитом у розмірі 2,5% на добу; порядок надання кредитних коштів шляхом безготівкового переказу на банківську картку [PERSON] [NUMBER] ; одноразова комісія у розмірі 15% від суми фінансового кредиту. Додатком № 1 до кредитного договору № 36191 від 14.06.2021 року є графік розрахунків (а.с. 15), в якому визначається порядок та черговість погашення заборгованості за кредитним договором, розмір щомісячного платежу та порядок його формування, а також міститься інша інформація щодо специфікації кредитного продукту, який надається [PERSON] , зокрема, відомості про реальну річну процентну ставку, загальну вартість кредиту та реальні витрати за кредитом. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що 14.06.2021 року між ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» та [PERSON] на підставі договору № 36191 від 14.06.2021 року виникло кредитне зобов`язання на вищезазначених умовах. З інформаційної довідки ТОВ «ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН» № 4227/05 від 21.05.2024 року (а.с. 31) судом підтверджено, що 14.06.2021 року ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» здійснило безготівкове перерахування грошових коштів у розмірі 1500 грн. 00 коп. на банківську картку [PERSON] , що була вказана нею у договорі як спосіб отримання кредиту. Призначенням грошового переказу зазначається видача кредиту відповідно до договору № 36191 від 14.06.2021 року. Таким чином, судом встановлено, що ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі, передавши у розпорядження [PERSON] погоджену суму кредиту у погоджений сторонами спосіб. Разом з тим, з виписки з особового рахунка за кредитним договором № 36191 (а.с. 8) судом встановлено, що [PERSON] свої зобов`язання з повернення кредиту, сплати процентів не виконала, внаслідок чого утворилася заборгованість у загальному розмірі 8\~512 грн. 50 коп., з яких: 1500 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 7\~012 грн. 50 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Таким чином, судом встановлено факт порушення [PERSON] свого зобов`язання з повернення заборгованості за кредитним договором. Судом встановлено, що 17.02.2022 року між ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» було укладено договір факторингу № 02-17/02/2022 (а.с. 21-24), відповідно до умов якого ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» зобов`язалося передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП», а ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» зобов`язалося відступити своє право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, зазначеними у реєстрі боржників. Відповідно до п. 6.2.3 договору факторингу № 02-17/02/2022 від 17.02.2022 року право вимоги переходять до ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» після підписання сторонами цього договору. В разі невиконання ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» вимог п. 7.2 договору, договір вважається неукладеним. Відповідно до п. 7.2 договору факторингу № 02-17/02/2022 від 17.02.2022 року ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» зобов`язалося здійснити оплату ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» двома платежами: 252\~860 грн. 83 коп. протягом п`яти робочих днів з дня підписання сторонами договору, 253\~860 грн. 83 коп. протягом двадцяти робочих днів з дня підписання сторонами договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Фактором, у свою чергу, може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Таким чином, договірні відносини факторингу передбачають особливий суб`єктний склад, оскільки сторонами такого договору можуть бути лише чітко визначені актом цивільного законодавства особи: клієнтом за договором факторингу може бути будь-яка фізична та юридична особа, які є суб`єктами підприємницької діяльності (ч. 2 ст. 1079 ЦК України), а фактором - банк чи інша фінансова установа, яка має право здійснювати факторингові операції (ч. 3 ст. 1079 ЦК України). У Постанові ВС від 18.10.2023 року у справі № 905/306/17, а також постановах Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012 зазначено, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. З платіжної інструкції № 3877 від 12.10.2022 року (а.с. 29), платіжного доручення № 3669 від 21.02.2022 року (а.с. 29) судом встановлено, що ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» перерахувало на користь ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» погоджену суму грошових коштів в якості плати за договором факторингу № 02-17/02/2022 від 17.02.2022 року. З витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 02-17/02/2022 від 17.02.2022 року (а.с. 9) судом встановлено, що ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» передало ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» право вимоги до [PERSON] , що виникло на підставі кредитного договору № 36191 від 20.06.2021 року та складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 8\~512 грн. 50 коп., з яких: 1500 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 7012 грн. 50 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом. Таким чином, судом підтверджено отримання ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» права вимоги до [PERSON] , що виникло на підставі кредитного договору № 36191 від 20.06.2021 року. Разом з тим, щодо розміру заборгованості [PERSON] за кредитним договором, суд зазначає наступне. Аналізуючи обґрунтованість розміру заборгованості відповідача за кредитним договором, суд звертає увагу, що належним чином дослідити поданий стороною доказ розрахунку заборгованості за кредитним договором, перевірити його та оцінити в сукупності і взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок це процесуальний обов`язок суду (постанова КЦС ВС від 25.05.2022 року у справі № 219/7527/16-ц). Кредитна заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву. Суд першої інстанції у межах наданих йому процесуальним законодавством повноважень не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі (постанова КЦС ВС від 07.06.2023 року у справі № 234/3840/15-ц). У зв`язку з цим суд також звертає увагу, що в постанові ВП ВС від 05.04.2023 року у справі № 910/4518/16 зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. У разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Судом встановлено, що в кредитному договорі № 36191 від 14.06.2021 року сторонами було погоджено, що строк кредитування становить 7 днів, тобто до 20.06.2021 року, протягом якого застосовується фіксована процентна ставка у розмірі 2,5% на добу від розміру фактичної заборгованості. Таким чином, враховуючи те, що [PERSON] не здійснювала жодних погашень заборгованості за тілом кредиту, а фактичний розмір її заборгованості протягом всього строку кредитування становив 1500 грн. 00 коп., по закінченню строку кредитування [PERSON] зобов`язана була сплатити 262 грн. 50 коп. в якості процентів за користування кредитом. Саме така сума процентів за користування кредитом і була визначена у графіку платежів, що є додатком до кредитного договору (а.с. 15). У свою чергу, положення п. 2.3 кредитного договору № 36191 від 14.06.2021 року щодо обчислення строку кредитування протягом всього періоду користування грошима та до повного виконання зобов`язань за договором прямо суперечать положенням п. 1.2 цього ж договору, а також висновкам ВП ВС, що викладені у постанові від 05.04.2023 року у справі № 910/4518/16, вносять істотний дисбаланс у права та обов`язки сторін цього договору. При цьому тлумачення змісту п. 2.3 кредитного договору № 36191 від 14.06.2021 року не дає можливості прийти до однозначного висновку про те, що в такий спосіб сторони також погодили застосування приписів ст. 625 ЦК України до періоду користування кредитними коштами, що починається після закінчення строку кредитування (тобто після 20.06.2021 року). У свою чергу, стороною позивача не надано детального розрахунку заборгованості [PERSON] зі сплати процентів за користування кредитом, щоб суд мав змогу встановити порядок утворення заборгованості саме у розмірі 7012 грн. 50 коп. та порядок її нарахування. За таких обставин, суд приходить до висновку, що кредитодавцем здійснювалося нарахування процентів за користування кредитом після закінчення строку кредитування, тобто після втрати права нарахування таких процентів. А тому вимоги щодо стягнення заборгованості за процентами можуть бути задоволені лише в розмірі 262 грн. 50 коп., тобто в межах погодженого сторонами строку кредитування. Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору або отримання права вимоги за цим договором та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов?язань, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". З урахуванням вищевикладеного, суд за результатами повного, всебічного дослідження матеріалів позовної заяви, на основі достатньої сукупності належних, допустимих та достовірних доказів приходить до висновку, що позивачем доведено укладення кредитного договору між ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» та [PERSON] , факт виконання ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» свого зобов`язання з надання кредитних коштів, факт порушення [PERSON] свого зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів, факт отримання права вимоги до [PERSON] за кредитним договором, що складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 1\~762 грн. 50 коп., з яких: 1\~500 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 252 грн. 50 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом. На підставі цього суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. З позовної заяви вбачається, що судові витрата позивача по справі складаються з: витрат на сплату судового збору за подання позовної заяви (2\~422 грн. 40 коп.), витрат на професійну правничу допомогу (10\~500 грн. 00 коп.). Відповідно до ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. [PERSON] не подавала заперечень проти обґрунтованості та співмірності заявленого позивачем розміру судових витрат на професійну правничу допомогу. Разом з тим, у матеріалах справи містяться достатні докази понесення позивачем витрат у заявленому розмірі. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи необхідність часткового задоволення позовних вимог, суд здійснює розподіл всіх понесених позивачем судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з цим з [PERSON] на користь ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» підлягає стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 505 грн. 58 коп., а також судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2\~173 грн. 50 коп. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial