Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом, в якому просила встановити факт\~родинних відносин між нею та [PERSON] , померлим [INFO] , а саме той факт, що [PERSON] є її рідним братом; встановити факт постійного проживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , на момент смерті однією сім`єю разом із братом [PERSON] , який помер [INFO] ; встановити факт належності правовстановлюючого документу, а саме свідоцтва про право власності на житло від 06 листопада 1997 року, виданого Комісією по приватизації державного житлового фонду Дергачівського заводу турбокомпресорів [PERSON] , (« [PERSON] »), що народився [INFO] та помер [INFO] ; визнати за [PERSON] , право власності на 1/4 частину квартири яка розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 64,5 кв.м. в порядку спадкування за заповітом після смерті брата [PERSON] померлого [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що їй на праві приватної власності належить 1/4 частина квартири загальною площею 64,5 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] згідно свідоцтва про право власності на житло від 6 листопада 1997 року, виданого Комісією по приватизації державного житлового фонду Дергачівського заводу турбокомпресорів, зареєстровану Дергачівським МБТІ у реєстрову книгу №40. Інші частини квартири по 1/4 належать: матері позивача, [PERSON] , батьку позивача, [PERSON] та рідному брату: [PERSON] . Позивач вказує, що в свідоцтві про народження її прізвище та прізвище батьків вказане як « [PERSON] », а в свідоцтві про народження брата - « [PERSON] », та в подальшому прізвище позивача та її батьків в документах вказане як « [PERSON] », а брата вказували « [PERSON] ». Крім того, у вищевказаному свідоцтві про право власності на житло від 06 листопада 1997 року, виданого Комісією по приватизації державного житлового фонду Дергачівського заводу турбокомпресорів, зареєстроване Дергачівським МБТІ у реєстрову книгу №40 прізвище брата позивача вказане як « [PERSON] », а у всіх правовстановлюючих документах він « [PERSON] », тобто є помилка. [INFO] [PERSON] помер. Ще за своє життя, а саме 28 лютого 2007 року, [PERSON] склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області Маренич Г.П. №495, згідно якого все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, він заповів позивачу. Однак, у встановлений законом 6-ти місячний строк до нотаріальної контори позивач не звернулася. Позивач також вказує, що після смерті брата вона залишилася проживати в квартирі до теперішнього часу, сплачує всі комунальні платежі. Позивач є спадкоємницею за заповітом, після смерті [PERSON] , інших спадкоємців немає і а спадкове майно ніхто не претендує. Спадщину позивач прийняла відповідно до вимог закону. В Дергачівській державній нотаріальній конторі Харківської області була відкрита спадкова справа №9/2024 від 12.03.2024 р. Однак, в зв`язку з вищевказаними помилками, позивач не може прийняти спадщину. Після смерті [PERSON] залишилась спадщина, яку прийняла позивач, як спадкоємець за його заповітом, яка постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України. З заявою про відмову від спадщини до нотаріальної контори позивач не зверталася. Проте оформити свої спадкові права згідно заповіту, залишеного [PERSON] , позивач позбавлена можливості, в зв`язку з тим, що на час смерті [PERSON] , хоча й фактично проживала разом з ним постійно за однією адресою, але не були зареєстровані. А також в зв`язку з тим, що прізвища по документах не збігаються та є помилка в свідоцтві про право власності. Тому встановлення факту постійного проживання разом із братом [PERSON] однією сім`єю на час його смерті необхідно мені для оформлення своїх спадкових прав. Позивач, [PERSON] , надала заяву, вказавши, що позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити, розгляд справи просить провести без її участі. Відповідачі, [PERSON] та [PERSON] надали суду заяви про розгляд справи без їх участі, вказавши, що проти задоволення позовної заяви не заперечують. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Так, [PERSON] , на праві приватної власності належить 1/4 частина квартири загальною площею 64,5 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] згідно свідоцтва про право власності на житло від 6 листопада 1997 року, виданого Комісією по приватизації державного житлового фонду Дергачівського заводу турбокомпресорів, зареєстровану Дергачівським МБТІ у реєстрову книгу №40. Інші частини квартири по 1/4 належать [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно свідоцтва про одруження серія [NUMBER] зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Прізвище [PERSON] після одруження вказане як « [PERSON] ». Відповідачі, [PERSON] та [PERSON] є батьками позивача, [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується: свідоцтвом про народження, виданого 17.05.1984 року Дергачівським відділом РАГС Харківської області, серія [NUMBER] , та свідоцтвом про народження [PERSON] , виданого 03.09.1975 року Малоданилівською селищною Радою Дергачівського району Харківської області, серія [NUMBER] . Однак, в свідоцтві про народження позивача серія [NUMBER] , її прізвище та прізвище батьків вказане як « [PERSON] », а в свідоцтві про народження брата серія [NUMBER] - « [PERSON] ». Крім того, у свідоцтві про право власності на житло від 06 листопада 1997 року, виданого Комісією по приватизації державного житлового фонду Дергачівського заводу турбокомпресорів, зареєстроване Дергачівським МБТІ у реєстрову книгу №40 прізвище [PERSON] вказане як « [PERSON] », а у всіх правовстановлюючих документах він « [PERSON] ». [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, видане Малоданилівською селищною радою Дергачівського району Харківської області 26 вересня 2008 року, актовий запис №106, серія [NUMBER] . Позивач у встановлений законом шестимісячний строк до нотаріальної контори не звернулася. Згідно акту депутата Дергачівської міської ради Харківської області від 25.04.2024 [PERSON] , [INFO] з 1988 року (з моменту отримання квартири) постійно проживав за адресою: [ADDRESS] разом з батьком [PERSON] , матір`ю [PERSON] та сестрою [PERSON] . На момент смерті [PERSON] був зареєстрований у селищі Мала Данилівка. В Дергачівській державній нотаріальній конторі Харківської області заведена спадкова справа №9/2024 від 12.03.2024. \~ \~ \~ \~ Після смерті [PERSON] залишилась спадщина, яку прийняла позивач, [PERSON] , як спадкоємець за його заповітом, яка постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України. З заявою про відмову від спадщини до нотаріальної контори позивач не зверталася. Позивач оформити свої спадкові права згідно заповіту, залишеного [PERSON] , позбавлена можливості в зв`язку з тим, що на час смерті [PERSON] , хоча й фактично проживала разом з ним постійно за однією адресою, але не були зареєстровані та, в зв`язку з тим, що прізвища по документах не збігаються та є помилка в свідоцтві про право власності. Встановлення факту постійного проживання [PERSON] разом із братом [PERSON] однією сім`єю на час його смерті необхідно для оформлення спадкових прав. Відповідно до положень ст.293 ЦПК України суд встановлює юридичні факти, що мають значення для охорони прав і інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно п.1 ч.1 ст.315 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Відповідно п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд має право встановити факт належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження особи або в паспорті. В судовому\~порядку можуть\~бути встановлені\~також інші\~факти,\~від яких\~залежить виникнення,\~зміна або\~припинення особистих\~чи майнових\~прав фізичних\~осіб,\~якщо законом\~не визначено\~іншого порядку\~їх встановлення,\~що передбачено\~ ч.2 ст.315 ЦПК України. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику про справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Відповідно до пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31 березня 1995 року, суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану. Згідно п. 2, 23 зазначеної постанови, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, та інше. Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1220 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частина третя статті 1268 ЦК України). Згідно ч. 1\~ст. 1221 ЦК України\~місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. У частині першій статті 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) зазначено, що «для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження». Відповідно до діючого законодавства юридичний факт встановлюється судом за умови підтвердження доказами. Так,\~на підставі\~наданих до\~суду письмових\~доказів,\~судом встановлено,\~що померлий\~ [PERSON] \~є братом\~ позивача,\~ [PERSON] ;\~що [PERSON] \~постійно проживачав квартирі [ADDRESS] , на момент смерті однією сім`єю разом із братом [PERSON] , який помер [INFO] ; факт належності правовстановлюючого документу, а саме свідоцтва про право власності на житло від 06 листопада 1997 року, виданого Комісією по приватизації державного житлового фонду Дергачівського заводу турбокомпресорів [PERSON] , (« [PERSON] »). Відповідно до ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, крім того, право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути - визнання права. Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як передбачено ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. 28 лютого 2007 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Дергачівсбкої державної нотаріальної контори Харківської області Маренич Г.П. №495, згідно якого все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, він заповів позивачу, [PERSON] . Згідно зі ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Крім того, згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Оскільки в позасудовому порядку позивач не може оформити своїх спадкових прав через відсутність певних документів, підтвердження факту родинних відносин зі спадкодавцем, факту постійного проживання та факту належності правовстановлюючого документа, вона вимушена звернутись до суду з відповідним позовом. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відтак, позовні вимоги в частині визнання за [PERSON] , право власності на 1/4 частину квартири яка розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 64,5 кв.м. в порядку спадкування за заповітом після смерті брата [PERSON] померлого [INFO] , також підлягають задоволенню, адже ці вимоги належним чином обґрунтовані та підтверджуються наявними матеріалами справи. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3\~статті 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1\~\~ст.76 ЦПК України\~\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~статті 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України\~передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6\~статті 81 ЦПК України\~передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку про задоволення позову в повному обсязі\~\~\~ На підставі викладеного,

Outcome: approved