Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-21 00:00:00

\~ \~ \~ \~02.01.2024 року [PERSON] звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою на обгрунтування якої зазначила, що з 03.06.2001 року по 11.12.2023 року вона перебувала із [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу ними було набуто у спільну сумісну власність земельну ділянку,\~кадастровий номер\~0710100000:34:110:0465,\~площею 0,063\~га,\~що знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] .Вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Враховуючи наведене, просить суд: визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку, кадастровий номер 0710100000:34:110:0465, площею 0,063 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; в порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 земельної ділянки, кадастровий номер 0710100000:34:110:0465, площею 0,063 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з відповідача понесені судові витрати. 06.02.2024 року на адресу суду представник [PERSON] адвокат Москвичов С.І. подав зустрічний позов до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Зазначає, що з часу одруження сім`я [PERSON] постійно проживала у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] . За спільні кошти подружжя в період з 2006-2010 роки був проведений капітальний ремонт. Тобто, мало місце покращення нерухомого майна одного з подружжя. Після припинення ведення спільного господарства з [PERSON] , 01.11.2023 року [PERSON] переїхав проживати до іншого помешкання, залишивши всі покращення майна [PERSON] без отримання грошової компенсації. Вказує, що вартості покращення квартири становитиме грошову компенсацію за покращення майна [PERSON] . Приблизна вартість компенсації за покращення майна [PERSON] розрахована за формулою: 23605 дол. США вартість всього ремонту станом на його закінчення; коефіцієнт зносу 30%. 23605 х 30 : 100 = 7868 дол. США.; 7868 : 2=3934 дол. США; курс долара відносно гривні згідно НБУ станом на 02.02.2024 року 1:37, 52; 3934 х 37, 52 = 147603, 68 грн. На підставі викладеного просить суд: визнати спільною власністю подружжя вартість покращення квартири [ADDRESS] , та стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] грошову компенсацію 1/2 вартості покращення квартири [ADDRESS] , в розмірі 147603, 68 грн., а також стягнути з відповідача понесені судові витрати. 21.03.2024 року позивачем за первісним позовом подано відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якого остання щодо задоволення зустрічної позовної заяви заперечує. Зазначає, що з позивачем за зустрічним позовом вони з 2001 року проживали у квартирі, що належить їй на праві приватної власності, за адресою: [ADDRESS] . У наведеній вище квартирі на момент, коли позивач за зустрічним позовом почав у ній проживати, був наявний ремонт та квартира була придатна до проживання, що вони і робили протягом 5 років. Після того, як вони 5 років прожили у наведеній вище квартирі, з метою подальшого утримання житла у придатному для проживання стані, а також з огляду на те, що у них з`явились діти, в інтересах сім`ї ними було прийнято рішення зробити ремонт у даній квартирі. Звертає увагу суду на те, що після проведення даного ремонту пройшло більше 14 років, протягом яких [PERSON] постійно проживав у квартирі разом з нею та їх дітьми, та нарівні із власником користувався даним житлом. Вказує, що після ремонту у квартирі пройшло більше 14 років, квартира станом на сьогодні знову потребує ремонту, у зв`язку з її постійним використанням. Зазначає, що вартість\~ремонту,\~зазначена у\~зустрічній позовній\~заяві,\~є значно\~завищеною,\~а перелік\~будівельних матеріалів\~на проведення\~капітального ремонту\~2006-2010\~р.\~та їх\~вартість не\~підтверджується жодними\~ належними\~та допустимими\~доказами у\~справі.\~Також,\~жодної аргументації\~про те,\~чому позивач\~за зустрічним\~позовом вирішив\~застосувати коефіцієнт\~зносу 30\~%\~у позовній\~заяві немає. Крім того, вважає, що ремонтні роботи не є об`єктом поділу спільного майна подружжя. На підставі викладеного, у задоволенні зустрічної позовної заяви просила відмовити. У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. У задоволенні зустрічної позовної заяви просив відмовити із підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача не заперечував щодо задоволення позовної вимоги про визнання земельної ділянки об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Вимогу про визнання права власності на 1/2 земельної ділянки просив залишити без задоволення. Заявлені стороною позивача витрати на професійну правничу допомогу вважає завищеними. Зустрічну позовну заяву просив задовольнити у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 03.06.2001 року між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів громадянського стану Луцького міського управління юстиції за актовим записом №439. Зазначене підтверджується відповідним свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.12.2023 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Таким чином, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 03.06.2001 року по 11.12.2023 року. Судом також встановлено, що 10.05.2017 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 0710100000:34:110:0465, площею 0,063 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У своєму позові [PERSON] ставить питання щодо визнання вищевказаної земельної ділянки об`єктом спільної сумісної власності подружжя, яке в період зареєстрованого з [PERSON] шлюбу було набуте останнім у власність, а також визнання за нею права власності на 1/2 його частку. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Під час розгляду даної справи сторонами не було надано доказів того, що між сторонами існують будь-які домовленості щодо порядку володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступному. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа № 6-399-цс17). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Статтею 57 СК України закріплений перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Разом з тим, ч. ч. 6, 7 ст. 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Зазначене дає підстави для висновку, що обов`язок доведення факту набуття за час шлюбу майна, як об`єкту права приватної власності, покладається на того з подружжя, який посилається на дану обставину, а його (факту) спростування на іншого. Під час розгляду справи судом не встановлено, а сторонами не надано жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що між [PERSON] та [PERSON] на момент придбання спірної земельної ділянки фактично були припиненні шлюбні відносини. За наведених\~обставин,\~суд вважає\~доведеним,\~що на\~земельну ділянку,\~кадастровий номер\~0710100000:34:110:0465,\~площею 0,063\~га,\~що знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] , поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Так, відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Частинами 1 ст. 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. ч. 1, 2 ст. 71 СК України). За наведених обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання земельної ділянки об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання за нею права власності на частку земельної ділянки, є обгрунтованими. Щодо зустрічної позовної заяви суд зазначає наступне. Позивач у зустрічному позові просить визнати спільною власністю подружжя вартість покращення квартири [ADDRESS] , та стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] грошову компенсацію 1/2 вартості покращення квартири [ADDRESS] , в розмірі 147603,68 грн. Надаючи правову оцінку поняття «поліпшення житла», суд враховує, що таке поліпшення повинно призвести до збільшення його вартості, щоб отримати статус майна, яке підлягає поділу між подружжям. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 334/7560/20, провадження № 61-6499св22 постановив правову позицію за наслідками розгляду спору щодо поділу майна подружжя, яке істотно збільшилось у вартісному еквіваленті внаслідок спільних трудових чи грошових затрат. Згідно зі ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, наведені положення закону встановлюють підстави обмеження (втручання) у права особистої власності одного з подружжя, внаслідок яких зменшується обсяг правомочностей колишнього одноосібного власника майна. Тому у ст. 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя. Зі змісту ст. 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати, необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) зробила висновок, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто, істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. Поточний ремонт житла та його внутрішнє оздоблення, у тому числі вмеблювання, не у кожному із випадків вважається такими, що істотно збільшили вартість майна. Однак, у ході розгляду справи стороною відповідача (позивача за зустрічним позом) не доведено того, що на даний час вартість проведення ремонтних робіт у квартирі [ADDRESS] , та її вмеблювання, що востаннє відбулося ще у 2010 року, призвело до покращення майна в цілому. У матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що вартість спірних поліпшень істотно збільшило вартість вищевказаної квартири у порівнянні із її вартістю, яка була станом на 2010 рік. Суд враховує, що на даний час матеріал, який використовувався під час проведення ремонтних робіт та придбані стороною меблі істотно знецінилися з плином часу, у тому числі через втрату їх якості у порівнянні з часом, коли такі придбавалися. На переконання суду, проведення поточних робіт у квартирі та придбання певних меблів є саме підтримкою житла, яким користувався у тому числі [PERSON] , в належному стані, а не його поліпшенням, яке в правовому полі та у даному конкретному випадку, може бути предметом поділу між подружжям, як їх спільної сумісної власності. З огляду на наведене, суд вважає необґрунтованими зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Частинами 3 та 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Так, зокрема, представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивачки понесені витрати на оплату правничої допомоги у розмірі 16000 грн., на підтвердження яких, долучає до матеріалів справи наступні докази: копію договору про надання правничої допомоги від 21.11.2023 року; копію рахунків від 21.11.2023 року; копію платіжної інструкції від 21.11.2023 року; копію фіскальних чеків від 21.11.2023 року; копію акта приймання-передачі наданих послуг від 28.12.2023 року; копію договору про надання правничої допомоги від 20.02.2024 року; копію рахунка від 20.02.2024 року; копію квитанції від 20.02.2024 року; копію акта приймання-передачі наданих послуг від 19.03.2024 року. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Зокрема, у рішеннях у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006 року (пункт 80), у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року (пункти 34-36), у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року, у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~При визначенні суми відшкодування судових витрат суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та складності), розумності їхнього розміру та конкретних обставин справи. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Враховуючи вимоги ст. 137 ЦПК України та з огляду на співрозмірність витрат на оплату послуг адвоката, пов`язаних із захистом прав та представництвом інтересів позивача у даній конкретній справі, враховуючи характер спору, участь адвоката у справі, кількість судових засідань, суд, з урахуванням основоположних засад\~справедливості,\~виваженості та\~розумності,\~ вважає обґрунтованим та об`єктивним, і таким, що підпадає під критерій розумності, розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у сумі 6000 грн. За наведених обставин, суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 6000 грн. понесених витрат на правничу допомогу та 2147, 20 грн. судового збору.

Outcome: partial