Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-26 00:00:00

24 липня 2024 року [PERSON] звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок залиття, відповідно до якої просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду, завдану залиттям квартири, в розмірі 17 467,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн., а всього 22 467,00 грн. Судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування своїх позовних вимог посилаючись на те, що позивачу на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . 28 лютого 2024 року відбулося затоплення його квартири [ADDRESS] . Факт залиття квартири підтверджується Актом № 01/24 про залиття від 28.02.2024 року, складеного ОСББ «Калинова 116», у складі голови правління Хабібуліна О.Р., членом правління [PERSON] , члена правління [PERSON] .. На день обстеження комісія встановила під час залиття квартири [ADDRESS] постраждали: стеля ванної кімнати, стіни коридора, підлога у вітальні. Комісією встановлено, причиною залиття квартири [ADDRESS] стало витік води з водопровідної труби, що розташована в ванній кімнаті власника квартири [ADDRESS] . В результаті обстеження вище розташованої квартири [ADDRESS] виявлено, в ванній кімнаті розрив з`єднання водопровідних труб, були порушені норми технічної експлуатації будівель, недбале халатне ставлення до наявних в квартирі мереж та комунікацій, таким чином причиною залиття квартири [ADDRESS] стало витік води з водопровідної труби, що розташована в ванній кімнаті власника квартири [ADDRESS] . Власником нерухомого майна квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , є відповідач [PERSON] . Згідно з Актом ремонту понесені матеріальні збитки складають 17 467,00 грн. Вказав, що також йому завдано моральну шкоду, яка завдана внаслідок залиття належної позивачу на праві власності квартири, та пов`язана з розладом нормального життя, нервовою напругою та переживаннями, пов`язаними з необхідністю проведення відновлюваного ремонту квартири, витратою часу на проведення обстеження квартири для визначення розміру матеріального збитку, зверненням до суду за захистом порушених прав, неможливістю врегулювання питання мирним шляхом, що в розрізі даного спору відповідачем має бути відшкодовано на користь позивача моральна шкода у розмірі 5 000 грн Оскільки відповідач добровільно не відшкодовує йому не понесені матеріальну та маральну шкоду, тому він вимушений звернутися з даним позовом до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 24 липня 2024 року, головуючим суддею у розгляді вказаної справи визначено суддю Слюсар Л.П. В порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України, 25 липня 2024 року судом був направлений запит до відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача [PERSON] , відповідь з якого надійшла на адресу суду 04 вересня 2024 року. Ухвалою судді від 05 вересня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити з наведених в позові підстав. Відповідач в судове засідання не з`явився. Про час і місце слухання справи повідомлявся в порядку ч.ч.11,12 п.7 ст.128 ЦПК України, оскільки відповідач в реєстрації не значиться. Про причину неявки суд не повідомив. Заяв та клопотань до суду не надійшло, у зв`язку з чим, враховуючи, що позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. 280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Третя особа в судове засідання не з`явилася. Про час і місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причину неявки суд не повідомила. Заяв та клопотань до суду не надійшло, Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд установив, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 26 жовтня 2010 року. 28 лютого 2024 року відбулось залиття квартири [ADDRESS] . За фактом залиття квартири [PERSON] , 28 лютого 2024 року комісією ОСББ «Калинова,116», у складі: голови правління Хабібуліна О.Р., члена правління [PERSON] , члена правління [PERSON] та власника квартири [ADDRESS] [PERSON] , складений акт про залиття, згідно якого встановлені наступні пошкодження квартири [PERSON] , що сталися внаслідок залиття: стеля ванної кімнати: кольорові плями на стелі вздовж двох стін, в деяких місцях з початком здуття та лущення, тріщина посередині стелі на всю ширину ванної кімнати - 2 кв.м.; стіни коридора: патьоки та дві тріщини - 1 кв.м.; підлога у вітальні: здуття та деформація ламінату - 0,75 кв.м. . Згідно акту про залиття, причиною залиття квартири [ADDRESS] зазначено розрив з`єднання водопровідних труб, порушення норми технічної експлуатації будівель, недбале халатне ставлення до наявних в квартирі мереж та комунікацій, витік води з водопровідної труби, що розташована в ванній кімнаті власника квартири [ADDRESS] . Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна №370015478 від 15 березня 2024 року, квартира [ADDRESS] , яка розташована поверхом вище того ж будинку, на праві власності належить [PERSON] . Згідно з Актом ремонту понесені матеріальні збитки внаслідок залиття складають 17 467,00 грн. Згідно із частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Частина друга статті 383 ЦК України визначає, що власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Статтею 10 ЖК України визначено, що громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію. Жилі будинки і жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства. У відповідності до статті 151 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. За змістом положень частини третьої статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди. У частина першій та другій статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Таким чином, умовою покладення на відповідача відповідальності за шкоду, завдану позивачу, є наявність вини останньої у спричиненні вказаної шкоди. Статтею 1192 ЦК України визначено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір. Аналогічний висновок зроблено Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 13 листопада 2019 року у рамках розгляду цивільної справи №757/31418/15-ц. Суд доходить висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню матеріальна шкода у розмірі 17467,00 грн. Що стосується позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 5 000 грн., то суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ч.1, п.2, 3 ч.2, ч. 3 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди як майнової, так і моральної є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. За своїм характером ці зобов`язання належать до недоговірних, тобто вони виникають поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин. Положення ст.1167 ЦК України містять загальні підстави для відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями, складовими елементами яких є: шкода, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв`язок між ними, а також вина заподіювача шкоди. Перераховані підстави для деліктних зобов`язань є обов`язковими. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду. Суд вважає доведеними обставинами, що відповідач завдав позивачу моральної шкоди, його дії були протиправними та винними, а також наявність причинного зв`язку між ними. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди позивачу, суд враховує характер правопорушення (час, місце, епізодичність протиправної поведінки), глибину її душевного страждання, обумовлених порушенням звичайного життєвого укладу, ступінь вини відповідача, а відтак суд вважає обґрунтованим розмір моральної шкоди в розмірі заявленого позивачем - 5 000 грн. За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст. 12, ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та їх обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Статтями 77, 78 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів. Відповідно до правил статті 78 ЦПК про допустимість доказів обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтями 81, 82 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов`язків по доказуванню між сторонами. За загальним правилом, встановленим ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із вищевикладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, законні та такі, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, та оскільки позовні вимоги позивача задоволені то з відповідача в порядку відшкодування підлягають судові витрати по справі в сумі 1211 грн. 20 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved