Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-27 00:00:00

У грудні 2021 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом до [PERSON] , [PERSON] , у якому на вирішення суду поставила вимоги наступного змісту: - визнати недійсним заповіт посвідчений 22.08.2012 приватним нотаріусом Липовецького нотаріального округу Кобзар С.В. та зареєстрований за реєстровим №1550; - визнати [PERSON] такою, що не має права на спадкування за заповітом посвідченим 22.08.2012 приватним нотаріусом Липовецького нотаріального округу Кобзар С.В., який зареєстрований за №1550 після смерті [PERSON] , [INFO] ,яка померла [INFO] . Підставність вимог позивач обґрунтовує тим, що [INFO] у віці 93 роки померла [PERSON] , після її смерті відкрилась спадщина. Вона, [PERSON] , та [PERSON] приходяться [PERSON] племінниками, а відтак увійшли до кола спадкоємців за законом та в межах визначеного законодавцем строку звернулись до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини із заявами відповідного змісту про прийняття спадщини після смерті рідної тітки. Під час\~вчинення\~дій необхідних для прийняття спадщини, їй, [PERSON] , стало відомо, що 22.08.2012 [PERSON] на випадок своєї смерті вчинила особисте розпорядження, відповідно до якого заповіла все належне їй майно [PERSON] . Вказаний заповіт був посвідчений 22.08.2012 приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу Кобзар С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1550. [PERSON] спадщину прийняла, шляхом подачі заяви нотаріусу за місцем відкриття спадщини в межах визначених законодавцем строку. Позивач зазначає у позові, що [PERSON] вчинила вказаний заповіт на користь [PERSON] , яка приходиться дочкою [PERSON] , що є сином троюрідного брата тітки, з умовою, що останній буде її доглядати до смерті та поховає. При цьому, на час складання заповіту, [PERSON] виповнилось 84 роки, вона не мала дітей та сім`ї, була одинокою, проживала в частині будинку та мала конфліктні відносини із родичем колишнього чоловіка, що проживав в іншій частині житлового будинку, будучи особою похилого віку, юридично необізнаною, маючи загальні проблеми зі здоров`ям притаманні її віку, у тому числі пов`язані із опорно-руховим апаратом, [PERSON] помилялась щодо правової природи правочину, який вона здійснила у вигляді заповіту, оскільки її волевиявлення було направлене саме на отримання догляду до смерті від [PERSON] в обмін на отримання його дочкою [PERSON] права власності на належне їй нерухоме майно. У грудні 2020 року із телефонної розмови з [PERSON] , вона, [PERSON] , дізналась, що [PERSON] взяті на себе зобов`язання по догляду тітки до смерті не виконує, повідомила їй про заповіт та просила про допомогу в скасуванні заповіту, вказуючи, що [PERSON] повернув їй оригінал заповіту та правовстановлюючі документи на майно, відмовився надавати догляд та мати з нею будь-які відносини. У той час як [PERSON] з часу складання заповіту на її ім`я взагалі не спілкувалась із [PERSON] та не надавала їй будь-якого догляду, допомоги чи утримання. При цьому, племінниця [PERSON] , яка є прихожанкою Української православної церкви, із [PERSON] не підтримували відносин, у зв`язку із протилежними релігійними віросповіданнями, оскільки остання була прихожанкою церкви Свідків Ієгови. У 2014 році вона, [PERSON] , втратила сина, що відобразилось на її здоров`ї, а з грудня 2019 року по лютий 2020 року, з липня по жовтень 2020 року, з грудня 2020 року по 07.09.2021 перебувала у Республіці Польща у дочки, де здійснювала догляд за онуком. Отож [PERSON] , достеменно знаючи, що 91 річна [PERSON] не піднімається з ліжка та не має можливості самостійно захистити свої суб`єктивні права та реалізувати обов`язки, в тому числі звернутись до нотаріуса для вирішення питання скасування заповіту, складання нового заповіту, отримання допомоги у догляді від іншої людини, залишив її у безпорадному стані через фізичну неміч, викликану віком та хворобами. Тоді як вона, [PERSON] , не спромоглась вчинити відповідні дії через життєві обставини, які склались через пандемію коронавірусу, обмеженими діями на вчинення нотаріусами нотаріальних дій пов`язаних із цим та запровадженими заходами, перебування її за межами України. У позові позивач зазначає, що спадкування належного [PERSON] майна не відповідало волі спадкодавця та порушує її права як спадкоємця за законом, що стало підставою звернення до суду із даним позовом. Ухвалою суду від 24.12.2021 було відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову шляхом заборони державним нотаріусам видавати свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою суду від 05.01.2022 позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, за клопотанням позивача витребувано матеріали спадкової справи №69/2021 до майна померлої [INFO] [PERSON] . Ухвалами суду від 05.09.2022, 06.03.2023 було відмовлено у задоволенні клопотань представника позивача [PERSON] про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 18.11.2022 було задоволено клопотання представника позивача та приєднано до матеріалів справи письмові докази, а саме: копії виписки із медичної картки амбулаторного хворого; копію консультативного огляду травматолога; копію відповіді приватного нотаріуса Мельник М.В. від 28.12.2021; копію відповіді відділу соціального захисту та охорони здоров`я від 23.12.2021 за №К-27/01, №К-28/01; копію відповіді КНП «Липовецький міський ЦПМСД» від 28.12.2021; копію відповіді КНП «Липовецький міський ЦПМСД» від 05.01.2022. Витребувано з архіву КНП «Липовецький міський центр первинної медико-санітарної допомоги» оригінал амбулаторної картки на ім`я [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Також задоволено клопотання представника відповідача та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Вінницького районного нотаріального округу Кобзар С.В. Ухвалами суду від 08.03.2023, 22.03.2023, 20.01.2025 задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. 30.05.2023 ухвалою суду було задоволено заяву представника позивача та прийнято відмову [PERSON] від позову в частині вимог до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, закрито провадження\~у справі\~ та продовжено судовий розгляд цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: [PERSON] , Липовецька державна нотаріальна контора Липовецького району Вінницької області, приватний нотаріус Вінницького районного нотаріального округу Кобзар Світлана Віталіївна про визнання заповіту недійсним. Підготовче провадження у даній цивільній справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Задоволено клопотання представників сторін про виклик свідків: [PERSON] , [PERSON] , \~ [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Задоволено клопотання про допит в якості свідків позивача [PERSON] , та третю особу [PERSON] . 08.01.2024\~ухвалою суду\~було відмовлено\~у задоволенні заяви [PERSON] про відвід головуючого у справі судді Шпортун Світлани Василівни у цивільній справі №136/2404/21. Протокольною ухвалою від 22.02.2024 було прийнято відмову представника позивача від допиту свідків [PERSON] та [PERSON] 22.02.2024 визнано обов`язковою явку третьої особи приватного нотаріуса Вінницького районного нотаріального округу Кобзар Світлани Віталіївни в судове засідання для участі у розгляді цивільної справи та надання особистих пояснень. У визначений судом строк відповідачем [PERSON] відзиву на позов до суду не було подано, у порядку передбаченому ст.178 ЦПК України. 13.03.2023 третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Кобзар С.В. було надано заяву, яка за змістом та формою містить заперечення проти позову та є по суті письмовими поясненнями третьої особи, разом з цим, як було встановлено приватний нотаріус була залучена до участі у справі ухвалою суду від 18.11.2022, у якій визначено строк у п`ять днів з моменту отримання ухвали для подачі письмових пояснень, тоді як ухвалу нею було отримано 13.12.2022, а пояснення подані 13.03.2023, тобто по збігу визначеного судом строку, про поважність причин у заяві не зазначено, питання про продовження строків, які пропущено не ініціювалось. Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 126 ЦПК України\~право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. З огляду на викладене, суд залишає письмові пояснення третьої особи без розгляду. Інші заяви по суті від учасників цивільного процесу не надходили. В силу ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву, а третіми особами письмових пояснень у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами справи. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] , з урахуванням прийнятої судом відмови в частині позову пред`явленого до [PERSON] , позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі, зіславшись на обставини викладені у позові. Щодо заяви сторони відповідача про застосування строків позовної давності до вимог позивача, то представник позивача вказувала, що строки не пропущено, оскільки право на оскарження заповіту спадкоємець [PERSON] отримала лише після смерті спадкодавця, тобто після 01.06.2021, тоді як про порушення своїх прав вона дізналась після звернення до нотаріуса в листопаді 2021 року, а до суду звернулась 22.12.2021. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі з підстав наведених у позові. У порядку\~ст. 234 ЦПК України,\~позивач [PERSON] була допитана як свідок згідно із\~статтями 230-232 ЦПК України, оскільки факти, які мають значення для справи, їй відомі особисто. Так,\~ [PERSON] зазначила, що вона приходиться рідною племінницею [PERSON] , їх батьки були рідними. Їй достовірно відомо, що у 1977 році тітка розлучилась із чоловіком, дітей у неї не було, вони розділили спільно нажите майно, у тому числі житловий будинок, в частині якого вона залишилась проживати одиноко. До початку 90 років [PERSON] вчиняла заповіт на її, [PERSON] , ім`я та її сестри [PERSON] , утім у зв`язку із протилежними поглядами та віросповіданнями із сестрою, оскільки тітка була прихожанкою Свідків Ієгови, а сестра Української православної церкви, тітка передумала та у 1993 році пішла до нотаріуса самостійно та вчинила новий заповіт лише на її, [PERSON] , ім`я, будь-яких інших домовленостей, зокрема щодо надання нею догляду тітці, утримання, між ними на той час не було, утім вона самостійно надавала таку допомогу тітці по господарству, оскільки в силу суб`єктивного сприйняття так розуміла свій обов`язок за наявності заповіту на її ім`я. До 2010 року вона приїздила до тітки, перебувала по тижнях у неї вдома, гостювала та допомагала по господарству. У 2014 році у неї сталась трагедія помер син [PERSON] , через пів року вона зламала ногу, це все позначилось на її здоров`ї, вона пересувалась за допомогою коляски, тому перестала приїжджати до тітки, однак спілкувались в телефонному режимі, тоді у 2016 році [PERSON] повідомила, - «що переписала майно на [PERSON] » ( мовою оригіналу), утім так як він сказав їй, що оформить у будинок пристарілих, вона виявила намір його скасувати, просила допомоги. Позивач підтвердила, що до дня своєї смерті тітка була при пам`яті та розумі, усвідомлювала значення своїх дій, утім різниці між змістом заповіту та договором довічного утримання тітка не розуміла, вважала що заповіт зобов`язує утримувати її до смерті. У 2012 році стан здоров`я тітки [PERSON] дозволяв самостійно себе обходити, допомоги сторонніх людей вона ще не потребувала. У червні чи липні 2020 року, у телефонній розмові, тітка повідомила, що [PERSON] повернув їй документи на майно, тому вона передумала аби в подальшому [PERSON] опікувався нею, хоче скасувати заповіт. Підтвердила, що [PERSON] був поруч під час цієї розмови по телефону із тіткою, вона чула його голос. Зі слів [PERSON] їй відомо, що дружина [PERSON] приходила та готувала тітці їсти з 2017 року, про виконання ремонтних робіт у будинку тітки [PERSON] їй нічого не відомо, знає, що [PERSON] оплачувала витрати по заміні вікон, придбання дров за власний рахунок тітки. Про існування заповіту на користь [PERSON] їй повідомляла [PERSON] наче у 2018 році. Самостійно приїхати у 2020 чи 2021 році з Польщі до України вона не могла, оскільки був ускладнений виїзд, а її потрібно було доглядати онуків. Утім вона відправляла гроші тітці, нею було придбано обігрівач. У травні 2021 року до України приїхала її донька та мала забрати тітку в м. Вінниця, поселити її за місцем їх проживання, де доглядати її мали сусіди, які живуть у під`їзді та є Свідками Ієгови, тітка мала скасувати заповіт та скласти на неї, [PERSON] , бо розуміла, що заповіт це догляд до смерті, однак [INFO] тітка [PERSON] померла. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась жодного разу, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду справи. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, проти позову заперечив та просив відмовити в задоволенні позову, суду пояснив, що складений на ім`я [PERSON] заповіт не міг приховувати договору довічного утримання, оскільки [PERSON] , перебуваючи при розумі та усвідомлюючи значення своїх дій, незважаючи на її вік, вже неодноразово вчиняла правочини у виді заповітів до 2012 року, зміст такого правочину та норми діючого законодавства нотаріусом їй роз`яснювались, відтак [PERSON] розуміла правову природу та елементи вчинюваного нею заповіту. При цьому, допомога надавалась [PERSON] і до 2012 року, так як вони були родичами із [PERSON] , остання виховувала матір [PERSON] [PERSON] , отож він відчував почуття вдячності, тому він надавав посильну допомогу, тощо. У подальшому [PERSON] самостійно виявила намір скласти заповіт на ім`я його дочки [PERSON] , в силу її здоров`я просила завести до нотаріуса саме для вчинення цього правочину, що зробила із власної волі. У подальшому через наявність непорозумінь між [PERSON] та [PERSON] , останній повернув документи [PERSON] , при цьому на призволяще не залишав її, дружина приносила їсти, а він час від часу довідувався, він знав, що у неї є інші родичі, зокрема племінники [PERSON] та [PERSON] , сусіди, а також в силу віросповідань до неї приходили постійно прихожани церкви. 10.10.2023 представник відповідача [PERSON] надав до суду заяву про застосування строків позовної давності до вимог позивача, вказуючи, що в ході вступного слова та допиту позивача [PERSON] в якості свідка було встановлено, що про існування заповіту від 22.08.2012 складеного [PERSON] їй стало відомо у 2016 році, тобто за п`ять років до смерті [PERSON] , яка настала [INFO] , таким чином позивач знала про заповіт, що є окремою підставою для відмови в задоволенні позову з цих підстав. Третя особа приватний нотаріус Вінницького районного нотаріального округу Кобзар Світлана Віталіївна в судовому засідання була допитана, у зв`язку із визнання її явки судом обов`язковою, просила в задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що здійснюючи свої повноваження як нотаріус при посвідченні заповіту 22.08.2012, який був зареєстрований за № 1550, вона дотрималась усіх вимог діючого на той час законодавства, зокрема: було встановлено особу [PERSON] , перевірено її волевиявлення на укладення саме заповіту, а не будь-якого іншого правочину, роз`яснено наслідки його укладення та можливість його скасування, тощо. Вона, як приватний нотаріус, переконалась у дієздатності [PERSON] , остання вчинила заповіт добровільно на ім`я [PERSON] , незважаючи на те, що [PERSON] перебувала у віці 84 роки, мала візуально проблеми з опорно-руховим апаратом, утім вона самостійно прийшла до неї за місцем здійснення нотаріальної діяльності на другий поверх багатоповерхового приміщення без допомоги сторонніх осіб, її стан здоров`я дозволяв належним чином усвідомлювати вчинену дію, вона ствердно вказувала, що хоче укласти саме заповіт, розуміння було ясним, їй було роз`яснено усі правові наслідки вчиненого нею правочину, жодних перешкод визначених нормами діючого законодавства для посвідчення заповіту вона, як нотаріус, не вбачала, [PERSON] було озвучено заповіт в голос, вона його сама підписала, усвідомлювала в повній мірі на момент укладення такого правочину його правову природу, сутність та юридичні наслідки, жодних зауважень чи питань не мала. Третя особа [PERSON] просила позов задовольнити, будучи допитаною в якості свідка, суду пояснила, що приходиться рідною сестрою позивачеві [PERSON] та племінницею [PERSON] . Тітка [PERSON] була прихожанкою церкви Свідків Ієгови, тому з 2001 року вони перестали спілкуватись в силу різних віросповідань. Їй відомо, що [PERSON] часто відвідувала тітку, тому про життя тітки знає лише зі слів сестри. [PERSON] у 2021 році їй повідомила, що приїздить донька [PERSON] в Україну, тому просила допомогти перевезти тітку [PERSON] у м. Вінниця, оскілки вона не може більше перебувати в м. Липовець. У 2021 році подзвонила сусідка [PERSON] , яка доглядала тітку на той час і повідомила, що тітка померла, вона допомагала проводити поховання та поминальні обіди за [PERSON] . Про [PERSON] вона нічого не знає, зі слів [PERSON] стало відомо, що з`явився якийсь «проходимець», є якісь договір, а коли вирішили із сестрою подати заяви про прийняття спадщини, то з`ясувалось, що є ще й заповіт [PERSON] на ім`я [PERSON] , знає, що це дочка [PERSON] , утім її не бачила та не знає взагалі. Також їй відомо, що у 2020 році [PERSON] просила сусідку, з якою [PERSON] дружила більше 20 років аби її дочка [PERSON] доглядала тітку. Оскільки вона не спілкувалась із тіткою, тому будь-яких дій щодо скасування заповіту, чи якісь її прохання не бажала виконувати та вчиняти. Третя особа державний нотаріус Липовецької державної нотаріальної контори Вінницької області, в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений, утім надав до суду заяву, в якій при вирішенні справи поклався на розсуд суду, розгляд справи просив проводити за його відсутності. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] знає з 1998 року так як вона входила до прихожан Свідків Ієгови. У 2000 роках у [PERSON] стався інсульт, у зв`язку із чим допомогу їй надавав Червоний хрест, а також працівники соціальної служби, прихожани їх церкви. У подальшому [PERSON] вирішила, що буде платити гроші та просила поради у братів та сестер їх церкви кому довіритись аби її доглядали, а також просила поради що робити з хатою, розглядала як варіант переписати хату одній із їх прихожан, утім вона відмовилась в силу здоров`я, тому в подальшому вирішила переписати майно на [PERSON] аби той надавав їй допомогу. У 2020 році [PERSON] вже була більше прикута до ліжка, біля неї було облаштоване все необхідне, біля ліжка стояла електрична плитка, поблизу крісло для справляння потреб, тощо. Прихожани церкви приходили та допомагали їй, зокрема складали дрова, копали город, тощо. [PERSON] розповідала, що вчинила якійсь договір на користь [PERSON] , він ставив їй вікна, однак жалкує, що так зробила, оскільки він в подальшому їй не допомагав, говорила що він повернув їй документи. Свідок [PERSON] суду пояснив, що є прихожанином церкви Свідків Ієгови, куди також входила [PERSON] , знає її з 2008 року, служба проходила вдома в останньої років десять, куди він ходив також. Стан здоров`я [PERSON] був задовільний, вона себе обходила самостійно, давала собі раду, стан її здоров`я змінився з 2016 року коли [PERSON] впала та зламала руку наче і не могла самостійно пересуватись, тому прихожани церкви надавали її допомогу по господарству, виконували її прохання. Також йому відомо, що надавав допомогу [PERSON] та його дружина, яка готувала їсти, утім у 2017 році між ними сталось якесь непорозуміння, зі слів прихожан стало відомо, що [PERSON] приніс [PERSON] якісь гроші та документи, у подальшому він її не доглядав, а допомогу надавали прихожани церкви. Чув зі слів прихожан, що [PERSON] мала намір розірвати заповіт із [PERSON] , радилась із братами та сестрами, але обставини цього йому не відомі. Свідок [PERSON] суду показала, що [PERSON] приходиться їй сусідкою та доброю подругою її матері. У 2020 році [PERSON] , маючи обмеження пов`язані із здоров`ям, попросила аби вона надавала їй допомогу по догляду за грошову винагороду, оскільки [PERSON] з жовтня 2020 року, у зв`язку із конфліктною ситуацією не бажав надавати їй догляд та допомогу, на що вона погодилась. Вона готувала, доглядала за [PERSON] . За вказівкою [PERSON] у 2020 році вона зверталась до приватного нотаріуса за консультацією, представивши документи надані [PERSON] з метою скасування заповіту вчиненого на ім`я [PERSON] та вчинення нового заповіту, зокрема на її, [PERSON] , ім`я, утім нотаріус вказала, що потрібно доставити бабушку особисто в нотаріальну контору, оскільки на той час була впроваджена пандемія корона вірусу, тому виїзд нотаріус за місцем проживання громадян не здійснювався, а оскільки [PERSON] вона не могла доставити, окрім цього, було втрачено деякі правовстановлюючі документи на майно, а [PERSON] в силу своїх якихось вірувань не бажала їх відновлювати, тому вона полишила цю справу. Свідок [PERSON] суду показав, що приходиться сусідкою [PERSON] , з 2013 року по березень 2020 року вона доглядала за [PERSON] на її прохання, оскільки їй було важко ходити, а пізніше ще й упала, тому пересувалась на паличці. За це [PERSON] сплачувала їй грошову винагороду. У весь період її догляду за [PERSON] , [PERSON] з дружиною [PERSON] приходили до [PERSON] довідувались, а після того як вона впала то вони приходили частіше, допомагали, він різав дрова, ремонтував котла, побутову техніку, дружина готували їй їжу, тощо. Вона розігрівала приготовлену ними їжу, були випадки, що й готувала самостійно на прохання [PERSON] , прибирала за [PERSON] , допомагала у першочергових потребах. [PERSON] привозив лікарів за необхідності, ліки, тощо. Також віруючі заходили, виконували її прохання, купували ліки, тощо. Залишила вона догляд за [PERSON] в березні 2020 року, в силу її важкого характеру, вона не змогла в подальшому витримувати її поведінку, що її пригнічувала. Їй було достовірно відомо про наявність заповіту на ім`я дочки [PERSON] - [PERSON] , вона її бачила кілька разів у [PERSON] та приходила із гостинцями для бабці. Свідок [PERSON] суду показала, що приходиться дружиною [PERSON] та матір`ю відповідача [PERSON] . Її чоловік розповідав, що колись його мати [PERSON] жила у [PERSON] тому він, будучи вдячний, надавав на її прохання запитувану нею допомогу, а з 2010 року вони виявляли і самостійно ініціативу у допомозі. У 2012 році [PERSON] висловила намір скласти заповіт на ім`я чоловіка, однак такої потреби не було за наявності у нього у власності нерухомого майна, тому вони заперечували, тоді [PERSON] вирішила скласти заповіт на користь їх доньки, хоча будь-яких прохань чи дій для цього вони не вчиняли. З 2016 року [PERSON] впала та зламала руку, тому вони були у неї на регулярній основі, город обробляли, дрова різали, порались по господарству, обходили будинок, тощо, вона приходила раз у тиждень при цьому готувала їй їсти, чоловік був частіше. У подальшому [PERSON] почала висловлювати своє невдоволення та претензії наданою допомогою, приготовленою нею їжею, зробленою роботою, хоча вони із чоловіком вкладались по совісті, а в силу свого темпераменту вона їй не перечила, утім таке ставлення її морально принижувало та пригнічувало, тому в 2020 році вона повідомила чоловіку, що більше не бажає спілкуватись із [PERSON] , це завдає їй моральних страждань, тоді як чоловік продовжував [PERSON] допомагати ще деякий час. Свідок [PERSON] суду показав, що перебуває у дружніх відносинах із [PERSON] . Йому достовірно відомо, що [PERSON] допомагав [PERSON] , часто вони заїжджали із [PERSON] до неї, більше 10 разів, як повідомляв останній він доглядав за нею, оскільки вона була на милицях, у них були гарні стосунки, дружина [PERSON] готувала їсти бабушці. [PERSON] повідомляв що є заповіт на ім`я його доньки. У 2012 році на прохання [PERSON] ставили вікна у [PERSON] , він допомагав різати у її домогосподарстві дрова. Свідок [PERSON] суду показав, що зі слів його матері [PERSON] йому достовірно відомо, що [PERSON] приходилась його матері двоюрідною тіткою, деякий час його мати жила у неї, оскільки була у скрутному становищі. У 1995 році у тітки [PERSON] стався інсульт, вона потрапила до лікарні, він прийшов до неї довідатись і постало питання про те хто буде доглядати за тіткою, тоді її племінниця [PERSON] виявила намір її забрати до себе в м. Вінниця, де тітка деякий час у неї проживала. Через деякий період [PERSON] повернулась додому у м. Липовець, була невдоволена проживанням в [PERSON] .. Будучи вдома [PERSON] виявила намір проводити газ у будинку де проживала, він позичав їй гроші, довідувався до неї все частіше, а у 2012 році після інциденту за участі сина [PERSON] , який здійснив крадіжку грошей у [PERSON] , тому остання виявила намір скласти заповіт, утім він заперечував щодо заповіту, вказуючи що має майно, а допомагати буде і так. Окрім цього, він повідомляв [PERSON] , що у нього є батьки похилого віку, які також потребують догляду, допомоги та значного часу, однак якщо вона зовсім занедужає, то він її забере до себе та поховає. Тоді [PERSON] попросила завезти її до нотаріуса, у неї був складний характер, тому він їй не перечив, відвіз її до приватного нотаріуса Кобзар С.В., вона самостійно вийшла на другий поверх приміщення. На скільки він пам`ятає, нотаріус пояснювала який правочин слід укласти краще (заповіт чи дарування), тоді [PERSON] склала заповіту на його дочку, паспортні дані дочки він привіз. У подальшому вона віддала йому ще й грошові кошти та правовстановлюючі документи на зберігання, оскільки остерігалась повторно вчинення протиправних дій стосовно неї зі сторони сина [PERSON] .. Він опікувався тіткою постійно, ставив вікна, двері, привозив їй дрова, виконував її прохання, аби не витрачати тітки гроші, приготовлену їжу та дрова приносив з дому. До 2016 року з тіткою [PERSON] проживали сестри по вірі Свідків Ієгови, вони надавали їй допомогу, тому вони з дружиною рідше приходили, а після 2016 року як сестри не витримали її характеру та в подальшому тітка зламала руку, вони стали приходили частіше, він допомагав по господарству, дружина на тиждень готувала їй їжу, сусідка приходила розігрівала, виносила відра, тощо, тітку не залишали без нагляду. У 2020 році він, будучи прсутнім, чув неодноразово телефонні розмови [PERSON] із [PERSON] , остання, на скільки він зрозумів, висловлювала невдоволення із складеним заповітом на ім`я його доньки, налаштовувала тітку проти нього. У [PERSON] був складний характер, вона була дуже прискіпливою і вередливою, утім вони терпіли її в силу віку, її здоров`я та обставин, які стались у її житті. Після того як терпець увірвався, він прийняв рішення повернути надані нею на збереження документи на майно та гроші, які вона йому дала на зберігання, повідомив що не заперечує щодо скасування заповіту, попередив за місяць аби вона викликала племінниць [PERSON] чи [PERSON] , після чого вчинив такі дії, залишив необхідну кількість дров, їжі, однак приходив та ще навідувався, приносив їсти та хліба, переживав про неї. Він розумів, що наявність існуючого заповіту примушувала його до вчинення дій по догляду та допомозі тітці, утім такого обов`язку він на себе не брав і терпіти виходки тітки більше по відношенню до нього та дружини не бажав. Суд, вислухавши пояснення учасників цивільного процесу, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно і безпосередньо оцінивши зібрані у справі докази, встановив, що [INFO] померла [PERSON] , на що вказує свідоцтво про смерть серія [NUMBER] (а.с.11). Після її смерті відкрилась спадщина. Із матеріалів спадкової справи №69/2021 до майна померлої [PERSON] (а.с.65-84) слідує, що своїм правом на спадкування після смерті [PERSON] скористалась позивач [PERSON] , подавши заяву відповідного змісту, яка зареєстрована 13.10.2021 за №344 Липовецькою державною нотаріальною конторою (а.с.66). На підтвердження факту родинних відносин із спадкодавцем [PERSON] надано наступні докази: свідоцтво про народження № [NUMBER] (а.с.67) відповідно до якого батьками [PERSON] зазначено: [PERSON] та [PERSON] ; свідоцтво про укладення шлюбу серія [NUMBER] (а.с.68), відповідно до якого [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] »; Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до вимог ст..126, 133, 135 СК України (а.с.69), відповідно до якого батьками [PERSON] значаться [PERSON] та [PERSON] . Також судом встановлено, що своїм правом на спадкування після смерті [PERSON] скористалась [PERSON] , будучи племінницею [PERSON] , подавши нотаріусу заяву про прийняття спадщини 16.11.2021, яка зареєстрована за №391 (а.с.72). Окрім цього, судом встановлено, що відповідно до заяви направленої в адресу нотаріуса 30.11.2021 та зареєстрованої за №411 (а.с.81), своїм правом на спадкування за заповітом вчиненим [PERSON] 22.08.2012 та зареєстрованим за №1550 приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу Кобзар С.В. скористалась [PERSON] , подавши заяву відповідного змісту. Зі змісту заповіту вчиненого 22.08.2012 [PERSON] та посвідченого цього ж дня 22.08.2012 приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу Кобзар С.В., який був зареєстрований за №1550 (а.с.13), слідує, що спадкодавець [PERSON] зробила особисте розпорядження на випадок своєї смерті, відповідно до якого, усе своє майно, рухоме і нерухоме, де б воно не було та з чого б не складалось, у тому числі все те, що буде належати їй на день смерті та вона буде мати право за законом заповіла [PERSON] . Заповіт не скасовано та не змінено за життя спадкодавця, в підтвердження чому є Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі. Як слідує із відповіді завідувача Липовецької державної нотаріальної контори Кицюка О.П. від 14.12.2021 за №02-14/601 (а.с.12), спадкоємцями померлої [PERSON] є племінники [PERSON] та [PERSON] , а за заповітом [PERSON] . Факт родинних відносин між спадкодавцем [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] , а саме те, що вони приходяться відповідно тіткою та племінниками сторонами спору визнавався, отож в силу вимог ст..82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Судом встановлено, що до складу спадкової маси після смерті [PERSON] увійшло наступне майно: земельна ділянка, кадастровий номер 0522210100:01:001:2507, цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку, що розташована по [ADDRESS] (а.с.15, 16); земельна ділянка в м. Липовець, кадастровий номер 0522210100:01:001:2508, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства (а.с.17); житловий будинок 13/25 частки, що розташований по [ADDRESS] (а.с.19-24). Відповідно до\~статті 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша\~статті 16 ЦК України). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною першою та третьою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша\~статті 229 ЦК України). У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. У даній справі позивач звернулась до суду з позовом про визнання заповіту недійсним, вказуючи, що спадкодавець, яка приходиться їй рідною тіткою при вчиненні заповіту діяла під впливом помилки, оскільки помилялась щодо правової природи правочинів, прав та обов`язків, які виникнуть після їх укладення, так як мала на меті скласти договір довічного утримання, потребувала забезпечення її утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частинами першою, другою статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 Цивільного кодексу України. Частиною 4 статті 746 Цивільного кодексу України\~передбачено, що договір довічного утримання (догляду) може бути укладений відчужувачем на користь третьої особи. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) вказано, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18), зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу). Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як слідує зі змісту Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (а.с.76, 77), спадкодавець [PERSON] за життя вчиняла наступні заповіти: - номер у спадковому реєстрі 7691190, номер в реєстрі нотаріальних дій №265 від 07.02.1992, місце посвідчення Липовецька державна нотаріальна контора; - номер у спадковому реєстрі 8261077, номер в реєстрі нотаріальних дій 1471 від 01.08.2002, місце посвідчення Липовецька державна нотаріальна контора; - номер у спадковому реєстрі 53279379, номер в реєстрі нотаріальних дій 1550 від 322.08.2012, місце посвідчення приватний нотаріус Кобзар С.В., який є чинним та є предметом цього судового розгляду. Позивач [PERSON] , яка була допитана в якості свідка, в судовому засіданні підтвердила, що за життя [PERSON] неодноразово складала заповіти, зокрема на її та її сестри [PERSON] ім`я, в подальшому вона змінила свою волю та визначила спадкоємцем лише її, [PERSON] , а в подальшому, як з`ясувалось, розпорядилась належним їй майном на користь [PERSON] . Окрім цього, із пояснень свідка [PERSON] було встановлено, що [PERSON] робила пропозицію вчинити заповіт і на її ім`я, у зв`язку із чим остання зверталась до приватного нотаріуса Мельник М.В. за консультацією, утім внаслідок встановлених обмежень коронавірусу, відсутності усіх документів та стану здоров`я [PERSON] на момент її звернення такий правочин не було вчинено. Свідок [PERSON] також підтвердив у судовому засіданні, що [PERSON] просила поради у прихожан церкви Свідків Ієгови щодо розпорядження належним її майном на користь однієї із прихожан церкви. Отож встановлені судом обставини свідчать про те, що [PERSON] за життя неодноразово робила особисті розпорядження у вигляді заповітів, та як наслідок розпоряджалась належним їй майном, зокрема перший заповіт у віці 62 роки, отож, суд вважає, що вона не могла не розуміти зміст такого правочину та його правову природу, у тому числі вчиняючи заповіт 22.08.2012 на користь [PERSON] . При цьому, із пояснень приватного нотаріуса Кобзар С.В. було встановлено, що незалежно від віку 84 роки, [PERSON] була при розумі, ясній пам`яті, добре усвідомлювала значення своїх дій, будь-яких правових підстав за яких не міг бути посвідчений заповіт, на момент його складення нотаріусом, не було встановлено, тоді як вади щодо здоров`я, які візуально прослідковувались щодо пересування [PERSON] , не є тими обмеженнями, які могли б свідчити про протилежне та ставити під сумнів дієздатність особи похилого віку. Зі змісту відповіді наданої начальником Відділу соціального захисту та охорони здоров`я Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області від 23.12.2021 за №К-27/01-3 та від 24.12.2021 за №К-28/01-3 (а.с.121, 121) судом встановлено, що [PERSON] та її представники не звертались за допомогою до КЗ «Центр надання соціальних послуг» Липовецької міської ради із заявами про надання соціальних послуг, не перебувала на обліку, а також не було відомо те, що [PERSON] перебувала у безпорадному стані та потребувала постійного догляду. Окрім цього, із показів свідків, які було допитано судом встановлено, що [PERSON] була прихожанкою церкви Свідків Ієгови, вона ходила на служби та вони проводились у неї вдома, коли за станом здоров`я вона не могла виходити за межі домогосподарства, брати та сестри по вірі не залишали її, при цьому сусіди надавали їй допомогу по догляду, яким вона сплачувала грошові кошти за надану допомогу, отож остання мала вірогідну можливість ініціювати питання щодо надання її соціального супроводу зі сторони державних органів через сторонніх осіб, тощо, у тому числі сприяти у реалізації її прав. Окрім цього зі змісту позову та повідомлених позивачем [PERSON] в судовому засіданні обставин слідує, що у 2019 році та 2020 році (з лютого по липень 2020 року та з жовтня по грудень 2020 року) вона приїздила до України, а також на той час вже була обізнана про наявність вчиненого [PERSON] заповіту на ім`я [PERSON] , утім жодних дій для реалізації [PERSON] дій з приводу існуючого заповіту, можливого його скасування, тощо, не вживала, а формальні посилання на введені карантинні обмеження не є тими об`єктивними причинами за відсутності інших належних доказів. Згідно із інформацією наданою КНП «Липовецька МЛ» від 28.12.2021 за №686 (а.с.123, 124), [PERSON] за медичною допомогою не зверталась, декларації із сімейним лікарем не укладала, лікарі Липовецької АЗПСМ призначень [PERSON] не робили, у період з 2012 по 2021 роки [PERSON] спостерігалась із хронічними захворюваннями: атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба; гіпертензивне серце; гіпертрофія лівого шлуночка; дисцикуляторна змішана енцефалопатія; остеоартроз, поліостеоартроз з переважним враженням колінних суглобів; хронічний пієлонефрит, остеохондроз хребта. Огляд лікарями проводився у 2012, 2013, 2017 роках на дому, а 29.04.2013 [PERSON] зверталась до лікаря травматолога із забитою раною голови. Окрім цього, у судовому засіданні предметом дослідження була медична картка амбулаторного хворого №058422 на ім`я [PERSON] , із якої встановлено звернення останньої до лікарів: 2001, 2002, 2003, 2004, 2006, 2007, 2012, 2013, 2016, 2017 роках із діагнозом остеохондроз, атеросклеротичний кардіосклероз, тощо. У судовому засіданні свідки, які були допитані судом усі підтвердили, що у [PERSON] були проблеми із опорно-руховим апаратом, вона останнім часом пересувалась за допомогою допоміжних засобів палиць, коляски, утім вона добре усвідомлювала значення своїх дій навіть в силу її старечого віку, при цьому мала досить складний характер. Окрім цього, як було встановлено із показів свідків [PERSON] , [PERSON] , у період з 2012 року (з моменту складання заповіту) по 2016 рік до моменту коли [PERSON] впала та зламала руку і почала потребувати сторонньої допомоги, [PERSON] приходив довідуватись та допомагав лише на її прохання, тоді як після вказаної події такий догляд набув систематичності зі сторони [PERSON] та його дружини [PERSON] , яка почала регулярно готувати і приносити їсти. Вказані обставини узгоджуються і з показами свідків [PERSON] та [PERSON] , хоча вони є батьками відповідача, суд приймає їх як правдиві. Отож встановлені судом обставини в контексті досліджених доказів свідчать про те, що з моменту вчинення [PERSON] заповіту 22.08.2012 до 2016 року [PERSON] приходив довідуватись та допомагав [PERSON] лише на її прохання та надавав допомогу за її кошти, отож з моменту укладення правочину, який оспорюється позивачем, такі дії [PERSON] не мали змісту утримання чи догляду, нагляду за відчужувачем, за станом її здоров`я, умовами побуту, тощо. Аналізуючи зібрані у справі докази за своїм внутрішнім переконання щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, суд доходить висновку про відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів того, що померла [PERSON] на час складення оспорюваного заповіту 22.08.2012 помилялась щодо правової природи такого правочину, вважаючи його договором довічного утримання (догляду), оскільки наявний попередній досвід [PERSON] щодо розпорядження своїм майном у формі заповітів дозволяв їй відмежовувати такий правочин від інших правочинів, зокрема і довічного утримання, можливість укладення кожного наступного заповіту вона сприймала як її розпорядження належним майном на користь іншої особи, тоді як суб`єктивне ставлення осіб, яких [PERSON] визначала спадкоємцями за заповітом, у тому числі позивача, нести обов`язок щодо надання допомоги (догляду) спадкодавцеві, не може свідчити про неправильне сприйняття [PERSON] правової природи такого правочину . А те, що спадкодавець через значний проміжок часу після вчинення заповіту 22.08.2012 передумала та вирішила його скасувати і вчинити черговий заповіт, не є тією обставиною, що вплинула на волевиявлення особи під час укладення правочину та не може свідчити про наявність помилки на момент складання заповіту. За таких обставин, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог про визнання заповіту недійсним слід відмовити за недоведеності вимог в цій частині. Вирішуючи вимоги позивача про визнання [PERSON] такою, що не має права на спадкування за заповітом посвідченим 22.08.2012 приватним нотаріусом Липовецького нотаріального округу Кобзар С.В., який зареєстрований за №1550 після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , суд виходить з наступного. Підставою для усунення від спадкування за нормою\~ст. 1224 ЦК\~є відповідно до\~частини 2 вказаної статті\~- умисне перешкоджання особою спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт, що сприяло виникненню права на спадкування у цієї особи чи в інших осіб або сприяло збільшенню їхньої частки у спадщині. Пред`являючи позов до [PERSON] в цій частині, позивач покликалась на те, що батько [PERSON] - [PERSON] відмовився надавати догляд [PERSON] , достеменно знаючи, що останній виповнилось 91 рік, вона обмежена у пересуванні, не зможе захистити свої суб`єктивні права та реалізувати обов`язки, не вжив заходів для надання їй допомоги для вирішення питання про скасування заповіту та складання нового заповіту, договору довічного утримання, отож враховуючи таку поведінку вважає, що відповідач [PERSON] умисно перешкоджала спадкодавцю скласти заповіт на інших осіб, або скасувати існуючий заповіт на її користь. Аналізуючи зібрані у справі докази, суд вважає вимоги в цій частині також не доведені позивачем жодними належними та допустимими доказами, оскільки законодавець чітко зазначив, що не можуть спадкувати ні за законом ні за заповітом особи, які перешкоджали спадкодавцеві виразити, змінити чи скасувати своє волевиявлення у заповіті, а зазначені у\~частинах 1,\~2 ст. 1224 ЦК\~України незаконні дії повинні бути здійснені умисно, тоді як зі сторони [PERSON] будь-які дії щодо перешкод спадкодавцеві виразити, змінити чи скасувати своє волевиявлення не вчинялись, а протилежного позивачем не доведено, судом не встановлено. Вирішуючи питання про застосування строків позовної давності до вимог позивача, про які заявлено представником відповідача, суд враховує наступне. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2019 року у справі № 234/13519/16-ц (провадження № 61-14512св18) вказано, що відповідно до частин другої-четвертої статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Позовна давність застосовується до обґрунтованого позову. Суд, дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: dismissed