Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-29 00:00:00

Представник позивача, [PERSON] адвокат Альховська С.В., звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ. Так, позивач просить визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку із надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 52,3 м.кв., 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером 6124655100:02:003:1560, загальною площею 0,0773 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), а також на 1/2 частку транспортного засобу ВАЗ 21099, VIN- [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . В обгрунтування заявлених вимог зазначає, що 12 жовтня 1983 року вона із відповідачем зареєструвала шлюб, який було розірвано 28 жовтня 2022 року рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області. За час перебування у шлюбі сторони набули зазначене вище майно, яке зареєстроване за відповідачем, однак належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності. Тому, позивач просить визнати за нею право власності на 1/2 частку зазначеного вище майна, а також просить стягнути із відповідача на її користь судові витрати. Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 25 жовтня 2024 року відкрито провадження у вищевказаній справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 12 грудня 2024 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Позивач у судове засідання не з`явилася, її представник, адвокат Альховська С.В., в позовних вимогах просила справу розглядати без участі сторони позивача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, у якій просить справу розглядати без його участі, позовну заяву визнає та не заперечує щодо задоволення. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та оцінивши докази по справі, встановив такі факти. Як вбачається із копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 12 жовтня 1983 року Підволочиським райвідділом ЗАГС Тернопільської області, 12 жовтня 1983 року [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , уклали шлюб. Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] ». Відповідно до рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 28 жовтня 2022 року у справі №604/816/22 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно із постановою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 12 жовтня 2023 року [PERSON] притягнено до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Із змісту вказаної постанови вбачається, що [PERSON] вчиняв домашнє насильство економічного характеру в сім`ї стосовно колишньої дружини, [PERSON] , яке полягало в обмеженні її у вході та користуванні житлом. Із копії протоколу про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення та іншу подію від 25 серпня 2024 року, а також із талона-повідомлення єдиного обліку №2486 про прийняття заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію вбачається, що [PERSON] звернулася в поліцію у зв`язку із тим, що [PERSON] створив їй перешкоди для входу у житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] , який був придбаний ними за час перебування у шлюбі. Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу 16 березня 1999 року, реєстровий №826, [PERSON] придбав житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться у [ADDRESS] . 17 лютого 2016 року на вказаний житловий будинок Підволочиським районним БТІ виготовлено технічним паспорт, в якому зазначені його технічні характеристики, зокрема: загальна площа - 52.3 м.кв, житлова площа - 41.9 м.кв. Рішенням сесії Підволочиської селищної ради Тернопільської області від 16 грудня 2015 року №64 [PERSON] передано у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в [ADDRESS] . Із витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-6102048822015 від 27 листопада 2015 року вбачається, земельна ділянка із кадастровим номером 6124655100:02:003:1560, площею 0,0773, яка розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Крім того, відповідно до інформації з ТСЦ МВС №6141 від 22.01.2025 року, за відповідачем, серед іншого, зареєстрований транспортний засіб ВАЗ 21099, 1992 р.в., реєстраційний номер [NUMBER] . Отже, судом встановлено, що у період з 12 жовтня 1983 року до 28 жовтня 2022 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. За вказаний період часу ними було набуте у власність майно, а саме: житловий будинок із надвірними будівлями, загальною площею 52,3 м.кв., та земельна ділянка з кадастровим номером 6124655100:02:003:1560, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,0773 га, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , а також транспортний засіб ВАЗ 21099, реєстраційний номер [NUMBER] . Вказане майно, на думку позивача, є спільною сумісною власністю подружжя. Дослідивши матеріали цивільної справи, беручи до увагу заяву про визнання позову, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Суд встановив, що відносини, які виникли між сторонами цього спору, є правовідносинами, пов`язаними зі здійсненням права спільної сумісної власності подружжя, та регулюються нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи з\~характеру спірних\~правовідносин сторін, фактичних обставин справи, судом встановлено, що спірне майно придбане за час шлюбу сторін, в інтересах сім`ї. Незалежно від того, на кого з подружжя оформлено рухоме майно, придбані ними автомобілі згідно ст. 60 СК України належать дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від доходів кожного з них та суми вкладених у придбане майно коштів. Так, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч. 1 ст. 63 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17. Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, та у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом, і в такому разі право спільної сумісної власності на нього припиняється. Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга ст. 364 ЦК України). Таким чином, з огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи позицію сторін у справі, визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя слід задовольнити та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку житлового будинку із надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 52,3 м.кв., 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером 6124655100:02:003:1560, загальною площею 0,0773 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), а також на 1/2 частку транспортного засобу ВАЗ 21099, VIN- [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Окрім цього, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з квитанції ID: 2826-5150-1971-3109 від 21 жовтня 2024 року [PERSON] при зверненні до суду із позовною заявою сплатила судовий збір у розмірі 1211,20 гривень. Згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Приймаючи до уваги, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 50 відсотків судового збору у сумі 605,60 грн, а інші 50 відсотків судового збору у сумі 605,60 грн слід повернути позивачу з державного бюджету.

Outcome: approved