Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дзержинського районного\~суду м.Харкова із позовом до [PERSON] , в якому просить визнати недійсним заповіт [PERSON] на ім`я [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Васіковою Ларисою Євгенівною. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що [INFO] помер її син [PERSON] . 19.08.2022 року ним було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Васіковою Ларисою Євгенівною за №676 на ім`я [PERSON] , згідно змісту якого син заповів однокімнатну квартиру загальною площею 37,3кв.м, житловою площею 20,2 кв.м за адресою [ADDRESS] та колекцію рідкісних видань та рукописів, наукові праці. Позивач зазначає, що не була знайома з відповідачем, родинних зв`язків з нею немає та не розуміє як її син міг скласти заповіт на неї. Має певні сумніви, що на її сина не було здійснено тиск під час складення заповіту, а тому сумнівається в його законності. Зазначає, що перед смертю син перебував у лікарні, де і помер. [PERSON] не навідувала його у лікарні, станом здоров`я не цікавилась, за життя не перебувала з ним у відносинах, спільний побут не вела, родинних зв`язків не має, після смерті сина невідомим способом заволоділа всіма документами, його банківськими картками, мобільним телефоном, планшетом, ключами від квартири та документами на неї. Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, згідно змісту якого заперечує проти заявлених позовних вимог, посилаючись на їх недоведеність. Зазначає, що рішення скласти заповіт у [PERSON] було виваженим і свідомим, перебував у гарному настрої, зустрічався з друзями до оформлення заповіту й після цього, розмовляв телефоном з волонтерами з Канади, був загартований життям. Наполягає, що заповіт [PERSON] складений згідно зі статтями 1233, 1234, 1235, 1248 ЦК України з додержанням усіх вимог, необхідних для чинності правочину. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 20.11.2023 року, після усунення позивачем допущених недоліків заяви, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді від 21.11.2023 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 22.01.2024 року витребувано докази по справі. Ухвалою суду від 18.03.2024 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Просила розглядати справу у відсутність представника через його неодноразову неявку в судове засідання. Щодо підстав до задоволення вимог посилались на психологічний стан сина під час складання заповіту. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення вимог позивача заперечувала за їх недоведеністю. Наполягала на свідомому прийнятті рішення [PERSON] щодо складення заповіту. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про розгляд повідомлялась. У відповідності до ч.1, 3, 4 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. З цього приводу Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність нез`явившихся осіб за наявними матеріалами справи. Суд, заслухавши вступне слово сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов наступного висновку. Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.» Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей\~55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За приписом ч.1ст.13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 ст.13\~та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України\~особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст.12 ЦПК України\~учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п.2, п.4, п.6 - п.7 ч.2 ст.43 ЦПК України\~учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст.44 ЦПК України\~учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч.4 ст.12 ЦПК України\~кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч.8 ст.279 ЦПК України, судом досліджуються письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи і докази, надані до суду. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 18.01.2023 року. За життя 19.08.2022 року [PERSON] склав заповіт на випадок своєї смерті, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Васіковою Л.Є. та зареєстрований в реєстрі за №676. Згідно змісту заповіту останній заповів [PERSON] , [INFO] , належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] , особисту бібліотеку та науковий архів, що знаходиться в цій квартирі. 02.02.2023 року відповідачем [PERSON] подано приватному нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Васіковій Л.Є. заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , на підставі якої приватним нотаріусом заведено спадкову справу №07/2023, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №71344659 від 02.02.2023 року. З довідки №71344672 від 02.02.2023 року вбачається наявними запис про заповіт №676 від 19.08.2022 року. Стан: чинний. Крім того, дослідженими матеріалами спадкової справи №07/2023 встановлено, що із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Васікової Л.Є. 07.03.2023 року звернулась [PERSON] як спадкоємиця за законом. Інших заяв про прийняття (відмову у прийнятті) спадщини матеріали спадкової справи №07/2023 не містять. На ім`я [PERSON] приватним нотаріусом ХМНО Васіковою Л.Є. видано свідоцтво про право на спадщину за законом №561 від 03.10.2023 року, яка складається з: грошових вкладів та грошової суми у АТ КБ «ПриватБанк», а також свідоцтво про право на спадщину за законом №568 від 05.10.2023 року, яка складається із земельної ділянки кадастровий номер 6322684000:01:008:0516. Відповідно до статті 1216 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 7 ЦК України. Так, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України (ч. 3 ст. 1247 ЦК України). Статтею 1234 ЦК України врегульовано, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України\~(Постанова Верховного Суду від 14 травня 2018 року у справі № 756/14304/15-ц). Верховний Суд у постанові від 20.07.2022 року у справі № 461/2565/20 дійшов до висновку, що право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю. Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. При цьому недійсним заповіт може бути визнаний у випадках, в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання\~;\~заповіту частково недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. У пункті 18\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» \~роз`яснено, що\~за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК України). Звертаючись до суду з даним позовом [PERSON] як на підставу для задоволення позовних вимог вказувала на те, що вона є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , а заповіт на ім`я [PERSON] є недійсним через психічний стан заповідача. Разом із тим, матеріали справи не містять належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в підтвердження зазначених обставин. Не отримано таких доказів і судом. Зі змісту заповіту вбачається, що він складений у письмовій формі, посвідчений приватним нотаріусом 19.08.2022 року та зареєстрований у реєстрі за №676, зміст ст.1241, 1307 ЦК України [PERSON] нотаріусом було роз`яснено. Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем і власноручно підписаний ним у присутності нотаріуса. При цьому приватним нотаріусом особу [PERSON] встановлено, дієздатність перевірено. Також зі змісту заповіту вбачається воля заповідача передати відповідачці [PERSON] , [INFO] , належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] , особисту бібліотеку та науковий архів, що знаходиться в цій квартирі. Судом ставилось на обговорення питання щодо призначення посмертної судово-психіатричної експертизи з метою оцінки психічного стану спадкодавця, його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час складення заповіту, з роз`ясненням наслідків відмови від проведення експертизи, однак позивачем відповідного клопотання заявлено не було. Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. У відповідності до ст. ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. За статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Позивачем не надано на протязі часу розгляду справи належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в розрізі положень статей 76-81 ЦПК України на підтвердження того, що [PERSON] не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати під час складення оспорюваного заповіту. Усі доводи, наведені позивачем, неспроможні та спростовуються вищезазначеним. З огляду на викладене, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до статті 141 ЦПК України. Оскільки в задоволенні позовних відмовлено, судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed