Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-28 00:00:00

14.11.2023 року до Міжгірського районного суду Закарпатської області звернувся з позовом [PERSON] , в особі представника адвоката Рішка С.І., до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Служба у справах дітей Міжгірської селищної ради Закарпатської області, про визначення місця проживання малолітньої дитини. У пред`явленому позові позивач [PERSON] просить визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з ним, батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказує на те, що 01 лютого 2006 року між ним та [PERSON] , 01.02.2006 року між ним та [PERSON] відділом РАЦС Міжгірського РУЮ в Закарпатській області було зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено відповідний актовий запис за №104. Після реєстрації шлюбу дружина змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Від шлюбу сторони мають дітей: доньку [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 17.12.2020 року у справі № 302/673/20. Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 11.04.2022 у справі №302/1181/21 місце проживання дітей було визначено наступним чином: донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] проживатимуть із позивачем за адресами: [ADDRESS] ; а син [PERSON] , [INFO] проживатиме з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Також судом присуджено стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в розмірі твердої грошової суми 3500 гривень щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 21.10.2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішення суду від 11.04.2022 року позивач вказує, що не оскаржував, щоб не піддавати меншого сина додатковим емоційним потрясінням. Також позивач зазначає, що з того часу донька [PERSON] та син [PERSON] проживають із ним, батьком [PERSON] в [ADDRESS] , а син [PERSON] - з відповідачкою [PERSON] в [ADDRESS] . Та він, позивач, належним чином виконує свої зобов`язання щодо сплати аліментів на користь відповідачки, також надає додаткові кошти на забезпечення потреб дитини. Натомість, відповідачка належним чином не виконує своїх обов`язків щодо виховання та розвитку малолітнього сина [PERSON] , не надає йому належне матеріальне утримання, забороняє йому бачитися і спілкуватися із ним, спілкування [PERSON] із братом та старшою сестрою, обмежує. Позивач також вказує, що після винесення судом рішення від 11.04.2022 року у справі № 302/1181/21 відповідачка [PERSON] максимально виключила спілкування його з сином [PERSON] , відповідачка не дозволяє йому бачитися з сином поза межами будинку [ADDRESS] , забороняє дитині йти із ним за межі даного дворогосподарства, навіть в будинок за місцем його проживання в [ADDRESS] , тим самим обмежуючи спілкування малолітнього [PERSON] не лише із позивачем, а й старшими дітьми [PERSON] та [PERSON] . Також [PERSON] зазначає, що відповідачка жодним чином не займається розвитком та навчанням малолітнього [PERSON] , дозволяє сину не відвідувати без поважним причин школу, не слідкує за виконанням дитиною домашніх завдань, не стимулює дитину відвідувати гуртки та розвивати свої здібності та таланти. Відповідачка не цікавиться шкільним життям сина, не відвідує батьківські збори, не спілкується з класним керівником та вчителями та весь ІІ семестр 2022/2023 навчального року син [PERSON] не відвідував школу нібито навчаючись за сімейною формою навчання. Вказує, що після складання Службою у справа дітей акту обстеження 18.10.2023 року відповідачка, побоюючись відібрання у неї дитини, терміново виїхала разом з сином [PERSON] за межі України, в Чеську Республіку. [PERSON] вказує, що його доходи дають можливість належним чином забезпечувати матеріальні потреби двох старших дітей, які проживають із ним, так і має можливість забезпечити потреби і меншого сина [PERSON] . Як у період перебування у шлюбі із [PERSON] , так і після розірвання шлюбу їх діти перебували і продовжують перебувати на повному його утриманні, оскільки відповідачка ніде не працює та має єдине джерело доходу - пенсію по інвалідності, розмір якої покриває виключно її власні потреби. Згідно довідки Міжгірського ДВС у Хустському районі Закарпатської області ЗМРУМЮ від 19.10.2023 за вих.№8556/24.11-38, у позивача відсутня заборгованість зі сплати аліментів на утримання сина [PERSON] . Також позивач зазначає, що після визначення судом місця проживання дітей за рішенням від 11.04.2022 у справі №302/1181/21, на відміну від відповідачки, він належним чином піклується про доньку [PERSON] та сина [PERSON] , виховує їх, турбується про їх належний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, забезпечує їм належні умови проживання та без жодної підтримки з боку відповідачки здійснює їх матеріальне забезпечення. Позивач вказує, що перешкод у спілкуванні дітей з відповідачкою він ніколи не вчиняв, а відповідачка фактично самоусунулася від спілкування із старшими дітьми. Враховуючи вищевикладені обставини, відповідач вказує, що змушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 21.11.2023 року відкрито провадження у справі №302/2011/23 та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, з викликом (повідомленням) сторін та призначено підготовче судове засідання (а.с.49). Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 18.12.2023 року задоволено клопотання представника позивача адвоката Рішка С.І. та витребувано з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію щодо перетину державного кордону України у період часу з 11.04.2022 року по 18.12.2023 року (включно) громадянкою України [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] разом з малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , із зазначенням пунктів пропуску та дати перетину кордону громадянкою України [PERSON] та малолітнім [PERSON] (т.1 а.с.60-61). 09.01.2023 року та 15.01.2023 року на виконання ухвали Міжгірського районного суду Закарпатської області від 18.12.2023 року до суду надійшли відповіді з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України на щодо інформації про перетин державного кордону України відповідачкою по справі [PERSON] та малолітнім [PERSON] , [INFO] (а.с.64-70). Заочним рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 21.03.2024 року позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Міжгірської селищної ради Закарпатської області, про визначення місця проживання малолітньої дитини - задоволено. Визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.122-130). Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 12.06.2024 заяву представника відповідача [PERSON] - адвоката Демченко Т.С. про перегляд заочного рішення - задоволено. Заочне рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 21.03.2024 року у цивільній справі № 302/2011/23 (провадження №2/302/50/24) за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Міжгірської селищної ради Закарпатської області, про визначення місця проживання малолітньої дитини, скасовано. Розгляд цивільної справи №302/2011/23 визначено проводити за правилами загального позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін, представників сторін та осіб, які беруть участь у справі (т.1 а.с.163-165). 25.06.2024 представником відповідача адвокатом Демченко Т.С., яка діє в інтересах відповідачки [PERSON] , подано до суду через систему «Електронний суд» відзив на позовну заяву (а.с.169-174) та у відзиві сторона відповідача вважає безпідставною інформацію, викладену у позові, яка не відповідає дійсності, а вимоги про визначення місця проживання дитини з позивачем, такими, що не відповідають забезпеченню найкращих інтересів дитини, які повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків. Також відповідачка вказує, що від самого народження [PERSON] , і після ухвалення судом рішення щодо визначення місця проживання [PERSON] разом з нею, відповідачка усвідомлювала, і постійно виконувала усі покладені на неї батьківські обов`язки. Та як мати, завжди вчиняла усі дії, для того, щоб забезпечити дитині не лише достатній матеріальний стан, але й комфортну атмосферу для виховання. [PERSON] завжди виділяє час для того, щоб дитина була оточена батьківською турботою, вона постійно була поруч з дитиною, вона турбується про його стан здоров`я, психічний і емоційний розвиток, створює всі необхідні умови для здорового середовища дитини. У відзивітакож вказує, що позивач [PERSON] постійно створював для відповідачки нестерпні умови проживання. Зокрема, звертають увагу, що місце проживання дітей разом з позивачем визначено за двома адресами, одна з яких: [ADDRESS] є адресою, за якою визначено місце проживання відповідачки з сином [PERSON] . Тобто, у сторін була спільна адреса проживання і цей будинок належав позивачу, який увесь час приходив туди коли хотів, вчиняв сварки з відповідачкою при дітях, намовляв меншого сина [PERSON] залишити матір і переїхати проживати до нього. Життя стало нестерпним, усіма можливими способами колишній чоловік намагався довести відповідачку до того, щоб вона визнала, що дитині буде краще проживати з батьком. Для забезпечення хороших умов проживання, відповідачка мала намір облаштувати житло ( [ADDRESS] ), щоб воно стало придатним і затишним для її проживання з сином. У вересні 2023 року розпочала готуватися до ремонту, зокрема: викинула старі меблі, замовила нові, закупила машину дров. В цей час до будинку прийшов її колишній чоловік, знов вчинив скандал і викликав соціальну службу, щоб зафіксувати стан будинку і виставити відповідачку в негативному світлі. Та розуміючи, що спокійного життя їй з сином, [PERSON] не дасть, відповідачка з дитиною покинули Україну і поїхали до Чехії, де проживають з того часу і по сьогоднішній день. Вказує, що для дитини створені всі належні умови для проживання, розвитку і виховання. Відповідачка орендує для себе з сином квартиру, працевлаштована, дитина оформлена до шкільного закладу. У відзиві сторона відповідача посилається на постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18, в якій вказано: «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Також вказує відповідачка, що місце проживання дітей вже було вирішено судовим рішенням, та син [PERSON] був залишений проживати разом з нею, матір`ю [PERSON] і на даний час вважає, що немає жодних обставин, які б могли вплинути на зміну місця проживання дитини. Визначення місця проживання спільної дитини із позивачем суперечитиме інтересам самої дитини, і переслідуватиме лише особисті мотиви батька (враховуючи воєнний стан і мобілізацію в Україні). Та з урахуванням вищевикладеного, відповідачка [PERSON] вважає позовні вимоги [PERSON] безпідставними, голослівними та такими, що не підтверджені жодними доказами, а тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі (т.1 а.с.169-174). Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 13.08.2024 року клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Демченко Т.С. про судове доручення у справі № 302/2011/23, повернуто заявникові без розгляду (т.1 а.с.223-226). Ухвалою суду від 13.08.2024 року закрито підготовче провадження у справі № 302/2011/23 (провадження № 2/302/50/24) за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Міжгірської селищної ради Закарпатської області, про визначення місця проживання малолітньої дитини та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні, з викликом сторін, представників сторін (т.1 а.с.232-233). Ухвалою суду від 19.11.2024 клопотання представника відповідача адвоката Демченко Т.С., яка діє в інтересах відповідача [PERSON] , задоволено та поновлено відповідачеві процесуальний строк для подачі доказів у справі № 302/2011/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Міжгірської селищної ради Закарпатської області, про визначення місця проживання малолітньої дитини (т.2 а.с.45-47). Ухвалою суду від 19.11.2024 клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Рішка С.І. задоволено. Визнано обов`язковою явку в судове засідання по розгляду справи № 302/2011/23 відповідача [PERSON] , [INFO] та малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , для надання ними особистих пояснень (т.2 а.с.48-50). В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Рішко С.І. заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просять позов задовольнити за викладеними у позовній заяві підставами та обґрунтуваннями. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні 20.12.2024 року пояснила, що позивач [PERSON] постійно створював для неї нестерпні умови проживання її з сином [PERSON] , позивач увесь час приходив в будинок за визначеною судом адресою місця проживання коли бажав, вчиняв сварки з нею в присутності дітей, умовляв меншого сина [PERSON] залишити її, матір та переїхати проживати до нього. Та усіма можливими способами колишній чоловік намагався довести її до того стану, щоб вона визнала, що [PERSON] буде краще проживати з батьком. При цьому, для забезпечення належних умов проживання, вона мала намір облаштувати житловий будинок, щоб він став придатним і затишним для її проживання з сином. Та у вересні 2023 року розпочала готуватися до ремонту та для цього викинула старі меблі, замовила нові, закупила машину дров. В цей час до будинку прийшов її колишній чоловік [PERSON] , вчинив скандал, а потім викликав соціальну службу, щоб ті зафіксували стан будинку і виставити її в негативному світлі. Та розуміючи, що спокійного життя їй з сином [PERSON] не дасть, вона вирішила з дитиною покинули Україну і поїхали до Чехії, де з того часу і по сьогоднішній день проживають. Сину [PERSON] вона створила всі належні умови для проживання, розвитку і виховання. Вони орендують житло в Чеській Республіці, проживають в однокімнатній квартирі, де вона мешкає разом з малолітнім сином [PERSON] , в квартирі є меблі, стіл для навчання, у дитини окреме ліжко. Вона офіційно працевлаштована помічником кухаря у ресторані, інколи робота триває до 12 годин на день. [PERSON] навчається у школі, закінчив 6-й клас, відвідує репетитора, спортивні гуртки. Вона дає сину щодня 200 крон на сніданки у школі, дитина має банківську картку, на яку надходять аліменти та цією картою він інколи також розраховується. Вважає, що сина забезпечує належними умовами проживання, та матеріально дитина ні в чому не обмежена. Вказує, що постійно виконує усі покладені на неї батьківські обов`язки, створює всі необхідні умови для здорового середовища дитини. Зазначає, що на теперішній час самопочуття дитини стало набагато краще, син став більш спокійним, ніж у той час, коли проживав у Міжгір`ї та отримав в дитинстві психологічну травму, коли у 2019 році був свідком її побиття [PERSON] . Вона не вважає, що батьку [PERSON] потрібна дитина - син [PERSON] . [PERSON] сином не цікавиться, з ним вже не спілкується три роки. Та заявлені позивачем [PERSON] позовні вимоги вважає безпідставними, жодним чином не обґрунтованими. Просить в задоволенні позову відмовити повністю. В судовому засіданні представник відповідача адвокат Демченко Т.С просила відмовити позивачу [PERSON] в задоволенні заявлених ним позовних вимог, посилаючись на підстави та обґрунтування, наведені у відзиві. Та наголошує на тому, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується у першу чергу ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Звертає увагу, що місце проживання дітей вже було вирішено судовим рішенням, син [PERSON] був залишений проживати разом з матір`ю, та на даний час відсутні обставини, які б могли вплинути на зміну місця проживання дитини. Вважає, що визначення місця проживання спільної дитини із позивачем [PERSON] буде суперечити інтересам самої дитини, і переслідуватиме лише особисті мотиви батька, враховуючи воєнний стан і мобілізацію в Україні. Крім того, малолітній [PERSON] при вирішенні питання про визначення його місця проживання чітко висловив в судовому засіданні свою позицію, що не бажає проживати разом з батьком, дитина прихильна до матері. Теплих стосунків сина [PERSON] з батьком не спостерігається. Та з урахуванням обставин у даній справі, досліджених документів, вважає, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, голослівними та такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами, та в задоволенні позову [PERSON] просить відмовити в повному обсязі. В судовому засідання представник третьої особи Служби у справах дітей Міжгірської селищної ради Закарпатської області Пискач Ю.І заявлені позивачем [PERSON] позовні вимоги підтримала, просить позов задовольнити за наведеними у позові обґрунтуваннями. Підтримую у повному обсязі висновок, складений Службою у справах дітей Міжгірської селищної ради від 15.01.2024 року та виходячи із найкращих інтересів дитини, вважають за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] із батьком [PERSON] . Під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судом надано малолітній дитині можливість висловити свої думки стосовно розгляду питання за позовом [PERSON] щодо визначення місця проживання дитини з батьком. Допитаний в судовому засіданні 20.12.2024, в присутності законних представників, малолітній [PERSON] , [INFO] висловив бажання проживати саме з мамою, пояснивши тим, що йому так краще, при цьому болісно, зі сльозами на очах згадує проживання в смт.Міжгір`я у той період, коли батьки мешкали разом, вказує, що між ними часто виникали сварки та в 2019 році під час однієї зі сварок в його присутності батько побив мати та ці події завдали йому психологічну травму. Також вказує, що житлові умови, в яких він проживач зараз у Чехії, його повністю влаштовують, він вчиться у початковій школі, має нових друзів, відвідує спортивні гуртки, мати надає йому необхідні кошти, він має також банківську картку, якою інколи розраховується у магазинах при покупці продуктів. При вирішенні судом питання про визначення місця проживання, просив врахувати його думку та залишити проживати разом з матір`ю. Вислухавши в судовому засіданні пояснення позивача [PERSON] , представника позивача - адвоката Рішка С.І., відповідача [PERSON] , представника відповідача - адвоката Демченко Т.С., представника третьої особи Служби у справах дітей Пискач Ю.І., показання малолітнього свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи № 302/2011/23, повно та всебічно з`ясувавши обставини у даній справі, об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі - [PERSON] та [PERSON] з 01.02.2006 року перебували у шлюбі, який в подальшому був розірваний рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 17.12.2020, яке набрало законної сили 19.01.2021 року (справа № 302/673/20) та копія якого є в матеріалах справи (а.с.24). Від шлюбу сторони мають трьох дітей: сина [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , доньку [PERSON] , [INFO] , яка на теперішній час досягла повноліття, що підтверджується свідоцтвами їх про народження, копії яких є в матеріалах справи (а.с.14-16) та відповідно до яких в графі «батько» вказаний « [PERSON] », позивач по справі, а в графі «мати» - « [PERSON] », відповідачка у даній справі (а.с.14-16). Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 11.04.2022 у справі №302/1181/21 первісний позов [PERSON] і зустрічний позов [PERSON] задоволено частково: визначено місце проживання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] - з батьком [PERSON] за адресами: [ADDRESS] , а сина [PERSON] , [INFO] - з мамою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Вказаним рішенням також було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі твердої грошової суми 3500 гривень щомісячно, але не менше 50% чинного до застосування прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 21.10.2021 року і до досягнення дитиною повноліття. В решті позовних вимог [PERSON] та [PERSON] відмовлено. Дане рішення суду сторонами не оскаржено та набрало законної сили 12.05.2022 року, копія якого є в матеріалах справи (а.с.25-27). З вищевказаного рішення вбачається, що в судовому засіданні, а також під час розгляду питання органом опіки і піклування малолітній [PERSON] висловив бажання проживати саме з мамою, пояснивши це тим, що йому так краще, обидва з батьків до нього ставляться однаково, він має можливість спілкуватись з братом і сестрою, часто їх навідує за місцем їх фактичного проживання з батьком за адресою будинок [ADDRESS] , який знаходиться неподалік будинку [ADDRESS] на цій же вулиці, де він фактично проживає з мамою. Таке рішення дитина також пояснила тим, що йому не подобається нова дружина тата. Також в судовому засіданні всі діти висловились, що однаково ставляться до батьків, не зважаючи на те, що батьки розірвали шлюб та інколи при зустрічах сваряться між собою. Також у рішенні відображено, що у справі відсутні жодні докази на підтвердження того, що мати дитини [PERSON] має шкідливі звички, неналежно доглядає дітей, тощо. Та суд вважав, що роздільне проживання дітей з кожним з батьків за їх бажанням, відповідно до встановлених обставин, не суперечать інтересам дітей та відповідає положенням Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції про права дитини 1989 року, які визначають загальні засади однакової відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини, найкращі інтереси дитини, право кожної дитини на розвиток особистості належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Проте, через півтора року після ухвалення вказаного вище судового рішення, 14.11.2023 року позивач [PERSON] повторно звернувся до суду з позовними вимогами про визначення місця проживання дитини та у пред`явленому позові просить визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з ним, батьком дитини [PERSON] . При цьому, будь-яких нових обставин, які б свідчили про налагодження стосунків між сином [PERSON] та батьком, з часу ухвалення попереднього судового рішення у справі № 302/1181/21, позивачем упозові не зазначено та в ході судового розгляду справи № 302/2011/23, судом не встановлено. З Акту обстеження умов проживання від 19.10.2023 року, складеного начальником Служби у справах дітей Міжгірської селищної ради Пискач Ю.І., фахівцем соціальної роботи Шегда М.Ю., старшим інспектором ЮП ВП № 2 Кинч А.Ю. вбачається, що при обстеженні умов проживання малолітньої дитини [PERSON] за адресою: [ADDRESS] було виявлено, що за вказаною адресою знаходиться житло, яке розміщено на першому поверсі одноповерхового будинку, Житло складається з трьох кімнат: дві спальні кімнати, прихожа, кухня з двох кімнат. За умовами проживання: дитини разом з матір`ю проживає у одній з кімнаті, спить на одному ліжку (мама пояснює тим, що у цій кімнаті тепло), однак своє ліжко, окреме для відпочинку, має. За цією адресою зареєстровані: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Зі слів матері дитина не відвідує школу тому що часто хворіє. Мама проти того, щоб батько забирав дитину до себе на ніч (а.с.21), що також підтверджується наданими фотоілюстраціями вигляду інтер`єру житлових кімнат на вищевказаною адресою (а.с.21). З інформації Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, станом на 08.01.2024 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , разом з дитиною [PERSON] на пункті пропуску Ужгород перетнули державний кордон України о 16-16 годин 19.10.2023 року. Інформації про в`їзд на територію України вказаних осіб немає (а.с.73,85) На протязі року разом із матір`ю у Чеській Республіці проживає малолітня дитина сторін - [PERSON] , [INFO] , що не оспорюється позивачем [PERSON] . 20.10.2023 року за зверненням [PERSON] до органу опіки та піклування з питанням визначення порядку участі батька у вихованні малолітнього сина [PERSON] , 2012 року народження, Службою у справах дітей Міжгірської селищної ради було складено Висновок комісії з питань захисту прав дитини, відповідно до якого ухвалено визнати за доцільне визначити дні та години побачення батька [PERSON] з його малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , а саме: забирати дитину один-два рази на тиждень на ночівлю по місцю проживання, а також проводити з ним довкілля у призначених для відпочинку з дітьми, за попередньою усною домовленістю (в телефонному режимі) з дитиною та за особистого бажання дитини. З інформації Міжгірського ліцею № 2 ім.А.Волошина Міжгірської селищної ради від 20.10.2023 року за вих.№153 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , є учнем 6 «Б» класу даного учбового закладу. За період 2022/2023 навчальні роки, будучи учнем 5-Б класу здобував освіту у двох формах: 1 семестр - очно; ІІ семестр - індивідуально (сімейна форма навчання). Проявив себе як посередній учень. Участь матері здобувача освіти Бігуна максима відвідувалася опосередковано через педагога закладу [PERSON] і комунікацію через класну групу «viber», батьківські збори не відвідувала. Щодо забезпечення навчання у дистанційному режимі повідомлено, що у Міжгірському ліцеї № 2 наразі дистанційна форма не передбачена. Заклад забезпечує навчання в інституційній формі (очна) та індивідуальній формі (екстернатна, сімейна (домашня), педагогічний патронаж). Учень 6-Б класу [PERSON] : у період з 01.09.2022 року по 17.10.2023 року мав 117 пропущених навчальних занять (23 дні) за І семестр 2022-2023 навчальних років; ІІ семестр 2022-2023 н.р. перебував на сімейній формі навчання; за І семестр 2023-2024 навчальних років мав - 166 пропущених навчальних занять (26 днів) (а.с.17,19). З характеристики Міжгірського ліцею № 2 імені А.Волошина Межгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області, складеної класним керівником Самолюк М.В. за підписом директора Гичка О. вбачається, що [PERSON] , [INFO] навчається у даному закладі з першого класу. Володіє навчальним матеріалом погано, рівень знань переважно середнього рівня. Навчається не в повну міру своїх сил, потребує постійного контролю, не виявляє зацікавленості до навчання. Має довільну механічну пам`ять, погано запам`ятовує навчальний матеріал. Виявляє логічне мислення, на уроках не завжди уважний. Потребує постійного контролю з боку вчителя. [PERSON] погано засвоює навчальний матеріал, у навчальній діяльності пасивний. У виконання нового матеріалу включається не відразу, темп роботи невисокий. Домашні завдання виконує не завжди і не повністю. Навчальні заняття часто пропускає. За допомогою вчителя здатний аналізувати, порівнювати, узагальнювати та роботи висновки. Виявляє активність тільки під час тієї роботи, яка викликає зацікавленість. Співпрацює у групі, але рідко висловлює власні ідеї. Правила поведінки завжди свідомо виконує, порушень дисципліни не має, підтримує дружні стосунки з багатьма учнями. На зауваження вчителя реагує, намагається діяти відповідно до них. Зовнішній вигляд завжди охайний (а.с.20). Як вбачається з Акту обстеження умов проживання [PERSON] , складеного 12.03.2024 року у складі: начальника Служби у справах дітей Міжгірської селищної ради Пискач Ю.І., фахівця соціальної роботи Бартків Л.М., за адресою: [ADDRESS] було проведено обстеження умов проживання [PERSON] та в ході проведення якого виявлено, що за вказаною адресою знаходиться житло, яке розміщено на другому поверсі трьохповерхового будинку готельного типу. Перший та третій поверхи облаштовані для туристів, другий - для проживання сім`ї. За умовами проживання: новобудова. Є всі належні умови для проживання і навчання дітей. В наявності сучасний ремонт, сучасна побутова техніка, сучасні меблі та інші необхідні приладдя. У кожної дитини є окрема кімната з усіма зручностями для проживання. За вказаною адресою проживають: [PERSON] , [INFO] - батько; [PERSON] , [INFO] - дочка; [PERSON] , [INFO] - син; [PERSON] , [INFO] - співмешканка. Між батьком та дітьми панує повага, взаєморозуміння. Батько бажає визначити місце проживання молодшого сина [PERSON] разом з ним за адресою: [ADDRESS] (а.с.101). З наданого Витягу з Державного реєстру речових прав за № 329734602 від 20.04.2023 року вбачається, що житловий будинок з будованими готельними приміщеннями, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею житлової частини будинку 231,60 кв.м., на праві власності належить позивачу [PERSON] , на підставі договору дарування, посвідченого 20.04.2023 року приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєвим Ю.М. (а.с.28). Відповідно до довідки про склад сім`ї, виданої Міжгірською селищною радою від 18.10.2023 року за вих.№ 2947 вбачається, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] та до складу його сім`ї входять: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] - дочка; [PERSON] , [INFO] - син, усього три особи (а.с.23). З виписки з ЄДРПОУ, сформованої 03.03.2020 року вбачається, що [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, його вид діяльності по КВЕД 55.10.: діяльність готелів та подібних засобів тимчасового розміщування (а.с.33). Згідно довідки Міжгірського відділу Державної виконавчої служби у Хустському районі Закарпатської області за вих.№ 8556/2411-38 вбачається, що за виконавчим провадженням про стягнення аліментів на користь [PERSON] на утримання однієї дитини, станом на 19.10.2023 року заборгованість у [PERSON] відсутня (а.с.34). Відповідно до довідки Державної податкової служби України ГУ ДПС у Закарпатській області за вих.№ 2426/АП/07-16-63 від 19.10.2023 року, [PERSON] в якості підприємця зареєстрований з 13.05.2011 року, за поданою ним декларацією за період з 01.01.2023 року по 30.09.2023 року, сума доходу за вказаний звітній період становить 759933,50 грн. (а.с.33). Згідно податкової декларації платника єдиного податку ФОП [PERSON] за 2023 рік вбачається, що обсяг доходу за звітний (податковий) період становить - 989971,72 грн. При цьому, оновленої інформації про доходи [PERSON] за 2024 рік, при повторному розгляді справи, позивач не надав. З наданої стороною відповідача документів, у перекладі з чеської мови вбачається, що з 01.09.2024 року учень [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] буде прийнятий на початкову освіту до п`ятого класу Початкової школи, бюджетна організація, про що директором початкової школи [PERSON] видано рішення про зарахування на навчання до початкової школи, на підставі поданої заяви про вступ (а.с.207). [PERSON] , [INFO] отримав замінну страхову картку Чеської Республіки загального медичного страхування, терміном дії з 15.02.2023 року по 31.03.2024 року, яка надає право застрахованій особі на повне медичне обслуговування в Чеській Республіці (а.с.204). З характеристики, виданої [PERSON] вбачається, що остання працює у ресторані « [PERSON] » вже більше двох років, неї дуже задоволені, вона працьовита, надійна, доброзичлива і неконфліктна (а.с.201). Посвідками на тимчасове проживання в Чеській Республіці, виданими 03.09.2024 за [NUMBER], [NUMBER], підтверджено законні підстави для проживання [PERSON] та [PERSON] в Чеській Республіці на період з 01.04.2024 року по 31.03.2025 року, копії яких є в матеріалах справи (а.с.244,245). 06.02.2024 року складений Висновок служби у справах дітей Міжгірської селищної ради, відповідно до якого Комісія вважає за доцільне, при вирішенні питання судом, визначити постійне місце проживання [PERSON] , [INFO] разом із батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , що відповідає інтересам дитини і не порушує її прав та законних інтересів (а.с.93-94). Проте, при повторному розгляді справи після скасування заочного рішення, оновленого Висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з урахуванням також пояснень матері [PERSON] та безпосередньо думки дитини [PERSON] , 2012 року народження, Службою у справах дітей Міжгірської селищної ради, не подано. Положеннями ст.19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. За приписами ст.29 ч.2 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Частиною 4 ст.29 ЦК України, визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку (постанова Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 235/139/16-ц (провадження № 61-36629св18)). У відповідності до ч.2 ст.161 СК України, орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. У кожній конкретній справі суди мають у сукупності враховувати фактичні обставини справи, найкращі інтереси дитини, безпекову ситуацію та у системному їх зв`язку ухвалювати рішення про визначення місця проживання дитини за кордоном разом із одним із батьків, зокрема з тим, який проживає за межами України. При цьому батько дитини, у разі визначення місця проживання дитини із матір`ю, не обмежений у своєму праві на спілкування та участь у вихованні сина. Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно викладених у позові обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, що після розірвання шлюбу сторони не змогли дійти згоди з приводу визначення місця проживання дитини. Відповідачка із малолітнім сином [PERSON] з восени 2023 року проживає за кордоном. Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У відповідності із вимогами ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Положеннями принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини не має розлучатися зі своєю матір`ю. Абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини передбачено, що найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справ щодо місця проживання дитини передбачено, що суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, статті 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - і якщо це не порушуватиме права та інтереси дитини - підлягають врахуванню права та інтереси батьків. Суд зазначає, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Вирішуючи такі спори, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків обох батьків щодо своїх дітей, повинен ухвалити таке рішення, яке б відповідало інтересам дитини. Під інтересами дитини треба розуміти забезпечення умов, необхідних для її повноцінного фізичного, психічного і духовного розвитку, що є неодмінним атрибутом належного сімейного виховання. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Крім того, поняття "розлучення дитини та матері" не є тотожним поняттю, визначення різних місць проживання матері та дитини", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Батько дитини, який, безсумнівно, відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати. При цьому, суд зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів. Встановлені судами обставини справи свідчать про наявність однакових належних матеріально-побутових умов і у матері, і у батька для проживання дитини. Відповідно до ст.ст.18,27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п.1 ст.9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції). Із системного тлумачення ч.1 ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, ч.ч 2 і 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України», Європейський суд з прав людини наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. З аналізу практики Європейського суду з прав людини встановлено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту. Враховуючи вищезазначене, а також аналізуючи норми сімейного законодавства, вбачається, що питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. При цьому у контексті наведених вище правових норм, практики Європейського суду з прав людини, положень Конвенції про права дитини слід дійти висновку, що судове рішення про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, може бути ухвалено лише якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, тобто за наявності між ними такого спору. В контексті ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного свого цивільного права у разі його. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено судом в ході судового розгляду та вбачається із матеріалів справи, малолітній син сторін [PERSON] на даний час проживає разом із матір`ю [PERSON] в Чеській Республіці та навчається з 01.09.2024 року у навчальному закладі початкової школи Прага,10 (а.с.207,244,245). Також слід зазначити, що за час проживання малолітньої дитини з матір`ю, позивач [PERSON] не приділяв сину значної уваги та батьківської турботи, окрім матеріального забезпечення по сплаті аліментів, не цікавився життям малолітнього сина, не спілкувався з ним, телефонний зв`язок не підтримував, до сина не приїздив. Суд вважає, що на теперішній час між батьком [PERSON] і його сином [PERSON] відсутній тісний психологічний зв`язок, що вбачається з пояснень в судовому засіданні як відповідачки, так і самої дитини [PERSON] . Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Крім того, відповідно до частини шостої статті 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Що ж стосується висновку органу опіки та піклування, яким рекомендовано визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом із батьком [PERSON] (а.с.93-94), то суд, врахувавши всі обставини у даній справі, вказаний висновок до уваги не приймає, оскільки він має рекомендаційний характер, є неповним та необ`єктивним, в якому відображено тільки відомості про батька дитини, при відсутності дослідження матеріальних, побутово-соціальних умов матері, її пояснень, думки самої дитини з вирішення питання про визначення її місця проживання, не зазначено відношення обох батьків до дитини [PERSON] . Також слід зазначити, що відповідно до цивільно-процесуального законодавства жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, зазначений висновок органу опіки і піклування не може мати переваги над іншими доказами, а судом належно його оцінено в сукупності з іншими доказами. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Велика Палата ВС відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17 щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судді Великої Палати ВС вважають, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 30 березня 2021 року при розгляді справи №542/1428/18 (провадження № 61-18612св19) зазначив, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Згідно положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Стаття 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом. Аналогічна норма міститься і в ст.81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. Враховуючи вищевикладене, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] із ним, слід відмовити, оскільки син [PERSON] як раніше постійно проживав із матір`ю, та і в подальшому, разом із матір`ю з 19.10.2023 року переїхали проживати до [PERSON] , де на теперішній час створили необхідні соціально-побутові умови, мають сталі соціальні зв`язки із родиною матері, друзями [PERSON] , дитина на теперішній час навчається у початковій школі, мати дитини [PERSON] офіційно працевлаштована. Зі своїм батьком, малолітній [PERSON] майже не спілкується та за словами дитини, будь-якого бажання спілкування з останнім, [PERSON] не має, та дитина виявила бажання залишитися проживати саме з матір`ю, тобто у дитини відсутній тісний психологічний зв`язок із батьком [PERSON] . Також, в ході розгляду справи, судом не встановлено та позивачем не доведено належними та допустимими доказами тих обставин, що відповідачка [PERSON] зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, чи своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. При цьому, судом враховуються насамперед інтереси дитини, його прихильність до матері, з якою на теперішній час проживає за кордоном більше року та його вік, якому на даний час виповнилося 12 років. Враховуючи правила Конвенції про права дитини щодо забезпечення її якнайкращих інтересів та безпеки і права на життя, введення в Україні воєнного стану, перебування дитини з матір`ю [PERSON] в Чеській Республіці, бажання самої дитини, її малолітній вік, соціальні зв`язки та психологічну прив`язаність до матері, суд дійшов висновку про відсутності підстав для задоволення позову [PERSON] про визначення місця проживання дитини з батьком. Згідно з ч.ч.1,2,6 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, за приписами частини першої статті 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed