Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-21 00:00:00

Позивач [PERSON] , інтереси якої представлені адвокатом Чухраєвою Н.С., звернулася до районного суду з позовною заявою, в якій просить надати дозвіл [PERSON] на оформлення та виготовлення паспорта громадянина Ізраїлю для малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , в тому числі для подання біометричних даних, відбитків пальців та цифрових фотографій [PERSON] у процедурі оформлення та виготовлення паспорта громадянина Ізраїлю, без згоди та присутності батька - [PERSON] . Позов мотивований тим, що у період з 2005 - 2019 роки, [PERSON] (далі - позивачка/ [PERSON] ) та [PERSON] (далі - відповідач/ [PERSON] ) проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. У цей період у сторін народилось двоє дітей: 1) [PERSON] (до зміни прізвища під час отримання паспорту - [PERSON] ), [INFO] (на сьогодні - 17 років); 2) [PERSON] , [INFO] (на сьогодні - 9 років). Припинивши спільне проживання, сторони, в порядку досудового вирішення юридичних питань щодо дітей, на підставі двохсторонніх переговорів, 16.01.2020 уклали нотаріально посвідчений договір про участь у вихованні та утриманні дітей (далі - Договір). Так, відповідно до п. 1.2.1. Договору, діти залишились проживати разом із матір`ю. Окрім цього, відповідно до п. 3.1.1. Договору: батько зобов`язується піклуватись про здоров`я дітей, брати участь у вихованні дітей, забезпечити дітям достатній рівень освіти незалежно від стосунків сторін. В свою чергу, п. 3.1.7. Договору встановлено, що батько зобов`язується забезпечити комфортний та забезпечений транспортний засіб для перевезення дітей на відпочинок, забезпечити дітям комфортні умови проживання та відпочинку. Згідно із п. 3.1.8. Договору, батько зобов`язаний за потреби надавати дозвіл для виїзду дітей за кордон з матір`ю, дідом/бабусею дітей.Син сторін - [PERSON] є громадянином Ізраїлю, що слідує із свідоцтва про народження, а також із його паспорту громадянина Ізраїлю. Разом із цим, паспорт громадянина Ізраїлю дитини, який фактично є єдиним посвідчуючи та ідентифікуючим документом дитини, підтверджує її громадянство, дає [PERSON] можливість виїжджати за кордон, пересуватись країнами, зокрема в`їджати та виїжджати з Ізраїлю (паспорт є, в тому числі, біометричним міжнародним проїзним документом) - 03.03.2024 закінчив термін своєї дії, що слідує із змісту самого паспорту. У зв`язку із цим, є необхідність у отриманні нового паспорту громадянина Ізраїлю для дитини. Таке оформлення можливо через Посольство Ізраїлю в Україні.Так, у телефонному режимі Посольством було повідомлено позивачку, що для такого оформлення необхідним є наявність нотаріальної згода батька дитини на відповідну дію з апостилем.З метою отримати таку згоду, позивачка неодноразово зверталась до відповідача шляхом направлення заяв із проханням надати таку згоду та направити їй. Зокрема, 25.01.2024 позивачкою направлено відповідача першу таку заяву за трьома адресами: 1) За місце реєстрації [PERSON] - [ADDRESS] ; 2) За місцем фактичного проживання [PERSON] - [ADDRESS] ; 3) За місцем роботи відповідача - ТОВ "ПЕЛАРТ ЛАБОРАТОРІЯ" за адресою: м. Київ, вул. Коновальця, 44-А.Так, за місцем реєстрації та фактичним місцем проживання відповідач навмисно не отримав лист із зазначеною заявою від позивачки, за місцем роботи - лист було вручено 30.01.2024. Окрім цього, адвокатомЧухраєвою Н.С. 02.02.2024 було направлено заяву аналогічного змісту на електронну пошту відповідача Разом з цим, до 18.03.2024 жодної реакції від [PERSON] на зазначені заяви не надійшло.Після чого, 18.03.2024 позивачка повторно направила аналогічну заяву відповідачу засобами поштового зв`язку АТ "УкрПошта" за тими ж трьома адресами. Так, за місцем фактичного проживання та місцем роботи [PERSON] отримав листи 19.03.2024. За місцем реєстрації лист не було отримано. Попри неодноразові звернення та обізнаність [PERSON] про необхідність у отриманні нового паспорту для спільного з позивачкою сина - всі прохання [PERSON] надати відповідну згоду залишились проігнорованими.За інформацією отриманою від представника Посольства Ізраїлю в Україні шляхом листування у месенджері "WhatsApp", без згоди батька або відповідного рішення українського суду - оформити новий паспорт для дитини є неможливим. Такі вимоги, за словами представника, диктуються Законом Ізраїлю про видачу паспортів неповнолітнім. Враховуючи зазначене, позивачка вимушена звернутись до суду із цією позовною заявою, для отримання дозволу на оформлення паспорту для дитини без згоди та присутності батька. Звертає увагу на те, що, своєю бездіяльність відповідач фактично позбавляє сина права на відпочинок та оздоровлення за кордоном, зокрема у країні його походження - Ізраїлі, позбавляє можливості провести час із своїми бабусею та дідусем (батьками позивачки), які наразі мешкають у Ізраїлі. Окрім цього, [PERSON] фактично порушує право сина на свободу пересування. Відповідач діє всупереч інтересам дитини, нехтує своїми батьківськими обов`язками та зобов`язаннями за Договором.Окрім цього, акцентуємо увагу, що в Україні триває режим воєнного стану, у разі загострення безпекової ситуації, посилення збройних атак з боку російської федерації або повторних спроб наступу території України - без наявності актуального паспортного документу дитини, позивачка не зможе виїхати з [PERSON] за кордон і забезпечити дитині безпечне середовище, що поставить під загрозу життя та здоров`я дитини.Таким чином, отримання судового дозволу на оформлення зазначеного паспорту є єдино можливим варіантом, враховуючи ситуацію, яка склалась між сторонами, є необхідним та відповідатиме інтересам дитини. Провадження у справі відкрито ухвалою 17.04.2024 р. з призначенням розгляду за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. Представником відповідача -адвокатом Пікуль Д.С. подано відзив, в якому сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову, обґрунтовуючи тим, що [PERSON] [INFO] є громадянином держави Ізраїль та спільною дитиною позивачки та відповідача, які в свою чергу є громадянами України. Звертаючись до суду, позивачка вважає, що відповідач порушує права їх спільної дитини, оскільки не надає нотаріальну згоду на оформлення ізраїльського паспорту дитині, тому просить суд отримати дозвіл на оформлення паспорту для дитини без згоди та присутності батька. Однак, законодавством України не передбачений обов`язок відповідача надавати відповідну нотаріальну згоду. Крім того, законодавством України не передбачений взагалі порядок оформлення та виготовлення паспорту громадянина Ізраїлю для малолітніх осіб, а тому до вказаних правовідносин має застосовуватись законодавство держави Ізраїль.Разом з тим, позивачка не надає жодного документу, що підтверджує зміст норм права держави Ізраїль в обґрунтуванні своїх вимог, нормативного обґрунтування (посилання на конкретну норму права) на підтвердження обов`язку надання нотаріального дозволу батька для оформлення (виготовлення) паспорту громадянина Ізраїлю. У відповідності до законодавства України, нотаріальної згоди батька для отримання закордонного паспорту для малолітньої дитини непотрібно взагалі (відповідно до п.п.2 п.7 «Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. № 152).Згідно п.п.2 п.7 вказаного Порядку оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон особі, яка не досягла 16-річного віку, якщо батьки не перебувають у шлюбі, здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа. Крім того, вказаним вище Порядком взагалі не передбачена можливість вирішення такого питання в судовому порядку.З тексту позовної заяви вбачається, що позивачка посилається на представника Посольства Ізраїлю в Україні, який за її словами, посилається на Закон Ізраїлю про видачу паспортів неповнолітнім. Однак, з наданих до суду позивачкою роздруківок листування в месенджері «WhatsApp» неможливо встановити авторів цього листування.При цьому, слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст (Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21).Отже, з матеріалів справи вбачається, що позивачка не надала докази того, що для оформлення паспорту Ізраїлю необхідний дозвіл другого з батьків, та взагалі не надала доказів звернення до дипломатичної установи з пакетом документів (що визначені законодавством держави Ізраїлю) для отримання відповідного паспорту. Представником позивача - адвокатом Чухраєвою Н.С. подана відповідь на відзив, в якій зазначає, що [PERSON] не погоджується із аргументами відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, вважає їх необґрунтованими, безпідставними, недоречними та такими, що не узгоджуються із обов`язком [PERSON] , як батька - діяти в інтересах своєї дитини. Посилання відповідача на норми Закону України "Про міжнародне приватне право" в контексті його твердження про безпідставність та необґрунтованість позовної заяви [PERSON] та твердження, щодо відсутності порушеного права позивачки, яка діє в інтересах сина є необґрунтованими. [PERSON] не спростовує та не заперечує, що в частині нормативно-правового обґрунтування необхідності надання нотаріальної апостильованої згоди батька або рішення національного суду (у разі відсутності такої згоди) (що й стало підставою для звернення [PERSON] з відповідним позовом), підтвердження наявності порушеного права малолітнього сина Сторін, у зв`язку із ненаданням батьком такої згоди - мають бути застосовані матеріальні норми права держави Ізраїлю, які встановлюють необхідність надання таких документів для можливості оформити дитині паспортний документ. Виходячи із змісту відзиву на позовну заяву, цього не заперечує і сам відповідач. Посилання відповідача на норми національного законодавства, а саме на Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 № 152 та твердження про те, що цим порядком не передбачено обов`язковості нотаріальної згоди батька є недоречними, оскільки [PERSON] є громадянином Ізраїлю і потребує оформлення паспорту громадянина Ізраїля. Окрім цього, відповідач, у попередньому абзаці стверджує, що застосуванню підлягає законодавство Ізраїлю, а потім посилається на законодавство України як на підставу своїх заперечень, чим сам собі суперечить. Попри відсутність обов`язку подавати докази на підтвердження норми права іноземної держави, [PERSON] надала такі докази, а саме листування із представником Посольства. Із вказаного листування слідує, що висуваючи вимогу про надання нотаріальної апостильованої згоди батька або рішення українського суду Посольство посилається на Закон Ізраїля про видачу паспортів для неповнолітніх. Щодо посилання відповідача на те, що відсутнє порушене право дитини та "недоведеність" наявності факту порушення та/або оспорювання її (дитини) прав та інтересів" - є безпідставними з огляду на таке. Порушення прав та інтересів дитини через бездіяльність батька в питанні оформленн для сина ЄДИНОГО паспортного документу, який може бути для нього оформлений - є очевидним, про що детально зазначена в позовній заяві. Паспорт громадянина Ізраїля є єдиним ідентифікуючим документом дитини, із застосування якого позивачка може реалізувати права дитини на пересування країнами світу, в`їзду в Ізраїль (де проживають бабуся і дідусь дитини, за якими він сумує), можливість для дитини відпочити та оздоровитись за кордоном. Посилання відповідача на Правила перетинання державного кордону громадянами України є недоречними, оскільки [PERSON] не є громадянином України. Очевидним є, що державні прикордонники не можуть випустити дитини за кордон, без пред`явлення хоча б одного її ідентифікуючого документу. Посилання [PERSON] на те, що позивачка не заявляла вимоги про надання дозволу на виїзд дитини за кордон не є предметом розгляду даної справи. Для позивачки не є необхідним отримувати згоду батька на вивезення дитини за кордон допоки не буде вирішено питання з оформленням чинного паспортного документу для дитини. Більше того, як зазначає сам відповідач, необхідність отримувати згоду на вивезення дитини, яка є громадянином України за кордон - відсутня відповідно до п. п. 2, 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, а для дітей, які є іноземцями - необхідність надання такої згоди взагалі не передбачена. Таким, що суперечить інтересам сина видається те, що замість того, щоб просто надати згоду на оформлення паспортного документа для сина і відреагувати на ті листи, з якими зверталась [PERSON] - [PERSON] ігнорував такі звернення. Ознайомившись із позовом, замість того, щоб його визнати, чим дати можливість дитині мати чинний ідентифікуючий документ та можливість реалізувати права та інтереси - відповідач подає відзив і стверджує, що позов є безпідставним та не підлягає задоволенню, витрачає 10 000 грн. на правову допомогу. Така поведінка жодним чином не узгоджується із обов`язком відповідача як батька діяти в інтересах дитини, турбуватись про здоров`я, всебічний культурний, духовний, фізичний розвиток дитини. В підготовчому засіданні Протокольно 10.09.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представникпозивача позовні вимоги підтримав та просив задовільнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, подала відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в повному обсязі. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню за таких підстав. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичнихосіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законом або договором. В судовому засіданні встановлено, що з 2005 - 2019 роки, [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. У цей період у сторін народилось двоє дітей: [PERSON] (до зміни прізвища під час отримання паспорту - [PERSON] ), [INFO] (на день прийняття рішення - 17 років), що підтверджено копією паспорта, документ № [NUMBER] , виданого 01.05.2023 р. органом 3213та [PERSON] , [INFO] ,що підтверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 04.11.2019 р. Припинивши спільне проживання, сторони, в порядку досудового вирішення юридичних питань щодо дітей, на підставі двохсторонніх переговорів, 16.01.2020 уклали нотаріально посвідчений договір про участь у вихованні та утриманні дітей, що підтаерджується договором про участь у вихованні та утриманні дітей від 16.01.2020 року. Так, відповідно до п. 1.2.1. Договору, діти залишились проживати разом із матір`ю. Відповідно до п. 3.1.1. Договору: батько зобов`язується піклуватись про здоров`я дітей, брати участь у вихованні дітей, забезпечити дітям достатній рівень освіти незалежно від стосунків сторін. Згідно з п. 3.1.7. Договору встановлено, що батько зобов`язується забезпечити комфортний та забезпечений транспортний засіб для перевезення дітей на відпочинок, забезпечити дітям комфортні умови проживання та відпочинку. Згідно із п. 3.1.8. Договору, батько зобов`язаний за потреби надавати дозвіл для виїзду дітей за кордон з матір`ю, дідом/бабусею дітей. Як встановлено судовому засіданні, син сторін - [PERSON] є громадянином Ізраїлю, що слідує із свідоцтва про народження, а також із його паспорту громадянина Ізраїлю, що наявні в матеріалах справи. Відповідно до ст. 7 СК України: дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 8 СК України: якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Згідно із ст. 16 ЦК України: суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Стаття 155 СК України наголошує, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно з ч. 1 ст. 12 цього Закону на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Крім того, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 26 Конституції України: іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Згідно із ст. 23 Конституції України: кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Окрім цього, ст. 157 СК України встановлено, що у разі ненадання тим із батьків, з яким проживає дитина, нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон із зазначеною метою, у десятиденний строк з моменту повідомлення про вручення рекомендованого листа, той із батьків, хто проживає окремо від дитини та у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів, має право звернутися до суду із заявою про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків. Таким чином, СК України передбачає такий спосіб захисту сімейних прав та інтересів як звернення до суду для надання дозволів на вчинення різних дій відносно дитини без згоди другого з батьків, який таку згоду в добровільному порядку надавати відмовляється. Частинами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи і гідності. Відповідно до ст.313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянамиУкраїни, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57, встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: в т.ч. і рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. В судовому засіданні встановлено, що на час розгляду справи відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , не позбавлений батьківських прав відносно дитини - малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Матеріали справи свідчать, що позивачка зверталася до відповідача за місцем фактичного проживання та місцем роботи [PERSON] , останній отримав листи 19.03.2024. За місцем реєстрації лист не було отримано, що підтверджується, копіями витягів із веб-порталу АТ "УкрПошта", яка містить відомості за трекінгом листів і відомості, щодо отримання/неотримання. Як вбачається, що неодноразові звернення позивача та обізнаність [PERSON] про необхідність у отриманні нового паспорту для спільного з позивачкою сина - всі прохання [PERSON] надати відповідну згоду залишились без відповіді. Згідно ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. На підставі ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У витязі з узагальнення судової практики розгляду цивільних справ із застосуванням Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція) зазначено, що відповідно до цілей Гаазької Конвенції, її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання (постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року N 8). Згідно із ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994р. №3857-ХІІ, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійному виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього права на виїзд за кордон ( лише дітей від 14 до 18 років). Відповідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспорта України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ № 231 від 31.03.1995 року ( в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24.03.2004р №380), оформлення паспортного/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою,- того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Таким чином, судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітньої дитини за межі України для тимчасового перебуванняза кордоном. Враховуючи інтереси дитини, конституційний принцип охорони дитинства, встановлений ч.3 ст.51 Конституції України, виходячи зі встановлених судом обставин, з урахуванням віку дитини на час розгляду справи (10 років 6 місяців), суд приходить до висновку, що надання позивачці дозволу на оформлення та виготовлення паспорта громадянина Ізраїлю для малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , в тому числі для подання біометричних даних, відбитків пальців та цифрових фотографій [PERSON] у процедурі оформлення та виготовлення паспорта громадянина Ізраїлю, без згоди та присутності батька - [PERSON] , [INFO] , громадянина України. Відповідач на спростування доводів та доказів сторони позивача своїх доказів суду не надав. Окрім цього, в судовій практиці національних судів є розповсюдженим задоволення позовних заяв про надання дозволу на виготовлення (оформлення) паспортних документів (зокрема, паспорту для виїзду за кордон та паспорту громадянина) для дитини без згоди другого з батьків (до прикладу, рішення у справах № №. 299/3943/22, 237/852/22, 454/4473/21, 297/2579/21, 221/5406/21, 523/5256/18, 263/2990/18, 756/14476/16-ц, 299/79/16-ц). З огляду на вказані положення та встановлені обставини, а також з урахуванням надання достатніх належних та допустимих доказів, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі викладеного, Конвенції про права дитини, Декларації прав дитини, ст.51 Конституції України, ст.ст.7, 141, 150, 155, 157 Сімейного кодексу України, ст.313 Цивільного кодексу України, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України від 27 січня 1995 року № 57, Правил оформлення і видачі паспорта України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31.03.1995 року, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 76-82, 141, 258-259, 263, 264-265, 268, 272, 273, 280-284, 354 ЦПК України,

Outcome: approved