Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільної сумісної власності подружжя. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 14.03.2009 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та дочку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 23.05.2022 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Як зазначає позивач, під час шлюбу з відповідачем ними, як подружжям, було набуте майно, а саме: -вантажний автомобіль «MERCEDES -BENZ SPRINTER 211 CDI», 2005 року випуску, колір білий, дата державної реєстрації 14.08.2009 року, вартістю 231 822,00 грн.; -легковий автомобіль «HONDA CIVIC», 2013 року випуску, колір сірий, д.н.з. [NUMBER] , дата державної реєстрації 01.06.2017 року, вартістю 441 960,00 грн. Вказані автомобілі були оформлені на ім`я відповідача та перебувають в його користуванні, вона (позивач) вказаними автомобілями не користується, згоди щодо поділу спільного майна вони не досягли, чим порушуються її права. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить визнати спільним майном подружжя вказані автомобілі; припинити право спільної сумісної власності подружжя на зазначені автомобілі та визнати за відповідачем право власності на них; стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості частини спірних автомобілів в загальному розмірі 452 802,00 грн., а також стягнути судові витрати. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 05.10.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 04.03.2024 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що представник позивача жодним чином не відображає той факт, що на момент подачі його клієнткою позовної заяви про розірвання шлюбу датованої 30.11.2021 роком, подружжя спільного господарства не вело та проживало окремо протягом 3-х років (відповідно мінімум з 30.11.2018 року). Крім того, станом на день подання відзиву проведено оцінку автомобіля «HONDA CIVIC», який було придбано під час перебування у шлюбі. Відповідно до висновку вартість транспортного засобу становить 263 000,00 грн. Стосовно автомобіля «MERCEDES -BENZ SPRINTER 211 CDI» представник відповідача зазначив, що оцінка даного транспортного засобу буде надана суду у підготовчому засіданні, оскільки станом на сьогодні відповідач не має змоги її зробити, так як зараз немає доступу до транспортного засобу. Крім того, вказаний транспортний засіб не було придбано за рахунок спільних коштів подружжя чи для користування подружжям. Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 28.06.2024 року до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача [PERSON] у справі. У даних поясненнях представник позивача заперечує проти наданого стороною відповідача Звіту з незалежної оцінки майна, складений ТОВ «ОЦІНОЧНА КОМПАНІЯ «ЗОЛОТИЙ ЛЕВ» 26 лютого 2024 року, щодо транспортного засобу «HONDA CIVIC», а також зазначає про те, що визначена в Договорі купівлі-продажу від 29.11.2023 року вартість ТЗ «MERCEDES -BENZ SPRINTER 211 CDI» не може бути врахована при винесенні рішення по цій справі, оскільки така вартість транспортного засобу не є його ринковою чи дійсною вартістю, є виключно вартістю, що була визначена сторонами Договору на договірній основі. Інших будь-яких заперечень сторони відповідача, щодо вказаної в позові дійсної, ринкової вартості «MERCEDES -BENZ SPRINTER 211 CDI» не надано. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 04.07.2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. 16.10.2024 року до суду надійшла заява представника відповідача Кушніра С.Б. про застосування терміну позовної давності. У даній заяві представник відповідача вказує на те, що в своєму позові про розірвання шлюбу позивач зазначила, що з відповідачем "проживаємо окремо на протязі 3-х років". Позов датований 29.11.2021 року, відповідно сторони проживали окремо та спільне господарство не вели як мінімум з 29.11.2018 року. Крім того, позивачу ще на момент перебування у шлюбі було відомо про наявність у відповідача транспортного засобу марки «HONDA CIVIC». Таким чином, на думку представника відповідача строк позовної давності сплинув 29.11.2021 року, проте позивач звернулась до суду 03.10.2023 року. З урахуванням наведеного, представник відповідача просив застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови у позові. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідка, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 14.03.2009 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 23.05.2022 року у справі № 754/18243/21. Під час зареєстрованого шлюбу сторони придбали легковий автомобіль «HONDA CIVIC», 2013 року випуску, колір сірий, д.н.з. [NUMBER] , дата державної реєстрації 01.06.2017 року, який було зареєстровано на ім`я відповідача [PERSON] 01.06.2017 року (01.11.2018 року проведено реєстрацію при переобладнанні для роботи на газовому пальному). Також, 09.04.2022 року на ім`я відповідача було зареєстровано вантажний автомобіль «MERCEDES -BENZ SPRINTER 211 CDI», 2005 року випуску, колір білий, д.н.з. [NUMBER] , дата державної реєстрації в Україні 14.08.2009 року випуску. З матеріалів справи також вбачається, що після відкриття провадження у даній справі 29.11.2023 року відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі продажу транспортного засобу № 8585/23/1/001029 продав [PERSON] автомобіль «MERCEDES -BENZ SPRINTER 211 CDI». За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 78 000,00 грн. Також, 30.11.2023 року відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі продажу транспортного засобу № 8585/23/1/001052 продав [PERSON] автомобіль «HONDA CIVIC». За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 116000,00 грн. З 05.12.2023 року вказані автомобілі зареєстровані на ім`я [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу від 29.11.2023 року та від 30.11.2023 року. Позивач просить задовольнити її вимоги, посилаючись на те, що вказані автомобілі були набуті під час шлюбу, є спільним сумісним майном подружжя, проте відповідач користувався цими автомобілями одноособово, не визнає її права власності на спірне майно та здійснив їх відчуження. Представник відповідача проти даних тверджень заперечував, вказуючи на те, що автомобіль «MERCEDES -BENZ SPRINTER 211 CDI» придбано відповідачем за особисті кошти, а також відсутні належні докази вартості автомобіля «HONDA CIVIC». Так, між сторонами існує спір щодо поділу спільного майна подружжя. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частини другої статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Відповідно до положень статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом із цим, частиною шостою статті 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу. Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України. Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій статті 57 СК України. На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю. Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Так, судом встановлено, що під час зареєстрованого шлюбу сторони придбали легковий автомобіль «HONDA CIVIC», 2013 року випуску, колір сірий, д.н.з. [NUMBER] , та вантажний автомобіль «MERCEDES -BENZ SPRINTER 211 CDI», д.н.з. [NUMBER] , які було зареєстровано на ім`я відповідача [PERSON] . Факт придбання вказаних автомобілів в період шлюбу стороною відповідача не оспорювався. Також, стороною відповідача не надано жодних доказів на спростування презумпції права спільної сумісної власності подружжя, а тому зазначені автомобілі підлягали поділу як спільне сумісне майно подружжя. Проте, судом встановлено, що відповідач здійснив відчуження вказаних автомобілів, які з 05.12.2023 року зареєстровано за [PERSON] . Відповідно до правової позиції, викладеної в Постанові ВСУ від 27 квітня 2016 року по справі № 6-486цс16 зазначено, що у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. До того ж важливою умовою при призначенні компенсації вартості за таке майно є те, що позивач дійсно не знав і не міг знати про відчуження такого рухомого майна на користь іншої особи, що позбавило його можливості захисту своїх прав у досудовому порядку, і як наслідок призвело до звернення до суду. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12.10.2016 (справа № 6-1587цс16) та від 22.06.2017 (справа № 6-3058цс16), а також у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 (справа № 755/20923/14-ц). З матеріалів справи вбачається, що позивач звернулась до суду із даним позовом 04.10.2023 року, в той час, як перереєстрація спірних автомобілів відбулась 05.12.2023 року і про таке відчуження стало відомо під час розгляду справи. Зазначені автомобіль придбано у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, тому вони є спільною сумісною власністю подружжя. Вартість автомобілів виходить за межі вартості простої побутової угоди, тому їх відчуження мало здійснюватися за згодою іншого подружжя, проте про відчуження автомобілів позивач не знала, згоди на це не надавала, кошти від їх реалізації не витрачалися на потреби сім`ї, оскільки сторони на момент їх відчуження припинили спільне проживання і ведення спільного господарства через розірвання шлюбу. Доказів здійснення відчуження транспортних засобів зі згоди позивача і використання отриманих від реалізації грошових коштів в інтересах сім`ї відповідач суду не надав. У разі відчуження відповідачем спірного автомобіля на користь третьої особи позивач вправі вимагати стягнення з відповідача частини його вартості, визначеної на час розгляду справи, а не визнання права власності на його частини, оскільки поділу підлягає майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, або ж кошти, які були отримані в результаті відчуження майна без згоди іншого співвласника. Наведене також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Також, у випадку поділу між подружжям неподільної речі виплата одному з подружжя компенсації його частки у майні здійснюється за дійсною (ринковою) вартістю цього майна на час розгляду справи, а у разі неможливості її встановлення визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно, оскільки присудження одному з подружжя компенсації його частки у майні за ціною, нижчою ніж ринкова вартість цього майна, є порушенням права одного з подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни. Враховуючи відсутність транспортних засобів, неподільність вказаного майна, а також те, що позивач заявляла вимоги саме про стягнення грошової компенсації, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації вартості частини вказаних автомобілів. Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 23 травня 2024 року у справі № 523/13657/20 (провадження № 61-7202св23). У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливістю встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає саме ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Визначаючи розмір компенсації вартості частки автомобілів, суд виходить з того, що у договорах купівлі-продажу спірних автомобілів від 29.11.2023 року та 30.11.2023 року їх ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати їх дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний врахувати дійсну його вартість. Так, як вбачається з матеріалів справи, 29.11.2023 року відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі продажу транспортного засобу № 8585/23/1/001029 продав [PERSON] автомобіль «MERCEDES -BENZ SPRINTER 211 CDI». За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 78 000,00 грн. Також, 30.11.2023 року відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі продажу транспортного засобу № 8585/23/1/001052 продав [PERSON] автомобіль «HONDA CIVIC». За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 116000,00 грн. Виходячи із наявних матеріалів, вочевидь, зазначена у вказаних договорах вартість автомобілів не відповідає ринковій. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просила стягнути з відповідача компенсацію за частину вартості автомобіля «HONDA CIVIC» в розмірі 220 980,00 грн., виходячи із середньої ринкової вартості такого автомобіля в розмірі 441 960,00 грн. В той же час, згідно звіту з незалежної оцінки майна від 26.02.2024 року, наданого відповідачем на спростування вимог позивача в цій частині, ринкова вартість автомобіля «HONDA CIVIC» становить 263 000,00 грн. Відтак, розмір компенсації за частину вказаного автомобіля має становити 131 500,00 грн., виходячи із ринкової вартості автомобіля, що відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 29 травня 2024 року у справі № 711/3988/21 (провадження № 61-11094св23), а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Щодо автомобіля «MERCEDES -BENZ SPRINTER 211 CDI», то позивач просила стягнути з відповідача компенсацію за частину вартості автомобіля в розмірі 231 822,00 грн., виходячи із середньої ринкової вартості такого автомобіля в розмірі 463 644,00 грн. На спростування вказаної суми відповідачем не надано належних та допустимих доказів, а тому суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги щодо цього автомобіля в розмірі 231 822,00 грн. При цьому суд звертає увагу на те, що обидва автомобіля продані відповідачем своєму братові та відповідач надав звіт щодо ринкової вартості автомобіля «HONDA CIVIC», тобто мав можливість надати звіт щодо оцінки дійсної ринкової вартості і автомобіля «MERCEDES -BENZ SPRINTER 211 CDI», однак, цим правом та можливістю не скористався, в той час, як позивач не має доступу до автомобілів та позбавлена можливості самостійно провести оцінку ринкової вартості. Також, визначаючи розмір компенсації вартості частини спільного майна подружжя, суд зауважує і на те, що сторони із клопотаннями про призначення відповідних експертиз не звертались, а тому суд виходить із наявних матеріалів справи щодо вартості майна. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості частини автомобіля «HONDA CIVIC» в розмірі 131 500,00 грн., компенсацію вартості частини автомобіля «MERCEDES -BENZ SPRINTER 211 CDI» в розмірі 231 822,00 грн., а всього 363 322,00 грн. Представником відповідача Кушніром С.Б. зроблено заяву про застосування терміну позовної давності, в якій він зазначає, що строк позовної давності сплинув 29.11.2021 року, проте позивач звернулась до суду 03.10.2023 року, а тому представник відповідача просив застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови у позові. Суд вважає, що вказану заяву слід залишити без задоволення з огляду на наступне. За правилом статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У частині першій статті 268 ЦК України наведено невичерпний перелік вимог, на які позовна давність не поширюється. Законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність (частина друга статті 268 ЦК України). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Такі правові висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18), № 522/2201/15-ц (провадження № 14-179цс18) та № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (провадження № 14-194цс19), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19). До вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом (частини перша - друга статті 20 СК України). Позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (стаття 72 СК України). У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі №320/3072/18 (провадження №61-5819св19) зазначено: «до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними». За таких обставин, а також враховуючи дату набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу сторін та дату продажу відповідачем спільного майна подружжя, суд вважає, що позивач звернулась до суду з даним позовом в межах строку позовної давності. Також суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02 квітня 2020 року, розділ «Прикінцеві таперехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Крім того, 17.03.2022 року набрав чинності Закон України № 2120-IX від 15.03.2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», яким розділ «Прикінцевіта перехідніположення» ЦКУкраїни було доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Законом України № 3450-IX від 08.11.2023 у розділі "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України пункт 19 викладено у такій редакції: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану". З огляду на викладене заява представника відповідача про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин не підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2, 3 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнення з відповідача на користь позивача в порядку поділу спільного майна подружжя грошову компенсацію вартості частини автомобіля «HONDA CIVIC» в розмірі 131 500,00 грн., грошову компенсацію вартості частини автомобіля «MERCEDES -BENZ SPRINTER 211 CDI» в розмірі 231 822,00 грн., а всього 363 322,00 грн., в іншій частині позовних вимог належить відмовити з урахуванням відсутності транспортного засобу, неподільності спірного майна та відсутності інших доказів щодо його вартості. Інші твердження сторін та їх представників висновки суду не спростовують та підстави для задоволення позову повністю чи відмови в задоволенні позовних вимог у повному обсязі не дають. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог в розмірі 5356,25 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial