Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-28 00:00:00

У квітні 2024 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому просив: визнати незаконним та скасувати рішення голови комісії з реорганізації НАУ в.о. ректора НАУ Шульги В.П., а саме наказ від 18 березня 2024 року №293/к про звільнення позивача з посади декана Юридичного факультету НАУ; поновити позивача на посаді декана Юридичного факультету НАУ; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що з 15 березня 2023 року по 18 березня 2024 року позивач обіймав посаду декана Юридичного факультету НАУ, з 16 листопада 2022 року був в.о. декана Юридичного факультету НАУ. 24.11.2023 позивача наказом відсторонено від здійснення повноважень на посаді. 18.03.2024 після тривалого перебування на лікарняному у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності позивача звільнено з роботи та припинено дію контракту від 15 березня 2023 року №207/п.1.1. за невиконання обов`язків, передбачених контрактом п.8 ст.36 КЗпП. Позивач вважає наказ незаконним, оскільки підставою для звільнення є неподання деканом Юридичного факультету до адміністрації університету звіту про результати виконання умов контракту та дотримання факультетом вимог законодавства, стандартів вищої освіти. Позивач зауважує, що у зв`язку із відстороненням від посади та визначення іншого місця роботи, погіршився стан здоров`я. Листом НАУ від 26 грудня 2023 року та 27 грудня 2023 року позивача повідомлено про необхідність надання письмових пояснень про виявлений ряд грубих порушень, про виявлені порушення вимог пожежної безпеки, на що позивач повідомив, що у зв`язку із перебуванням на лікарняному не може надати відповідні пояснення. 21.12.2023 позивач на електронну адресу МОУ та НАУ подав заяву про неможливість подання річного звіту у зв`язку із відстороненням від посади. 18.03.2024 після перебувань на лікарняних, позивач вийшов на роботу та дізнався про звільнення. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 19 квітня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін та витребувано у відповідача докази. 24.05.2024 до суду надійшов відзив, у якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування зазначає, що наказом НАУ від 18 березня 2024 року позивача звільнено з роботи та припинено дію контракту за невиконання обов`язків, передбачених контрактом. Підставою для наказу слугувала службова записка відділу управління та адміністрування від 18 березня 2024 року, відповідно до якої декан юридичного факультету [PERSON] приступив до роботи 18 березня 2024 року після довготривалої втрати працездатності та станом на 15:00 18 березня 2024 року не надав звіт про результати виконання умов контракту та дотримання факультетом вимог законодавства стандартів вищої освіти у 2023 році. Позивач ознайомлений зі своїми посадовими обов`язками, однак не вносив на розгляд керівництва обґрунтованих пропозицій щодо покращення пожежної безпеки в структурному підрозділі, не повідомляв керівництво про будь-які порушення чинного законодавства в сфері пожежної безпеки та стан пожежної безпеки, також не ініціював питання про притягнення до відповідальності винних осіб. 24.05.2024 до суду надійшло клопотання представника відповідача про долучення витребуваних доказів. 13.06.2024 до суду надійшли заперечення, у яких позивач зазначає, що в посадовій інструкції декана Юридичного факультету НАУ не вказані обов`язки щодо відповідальності за пожежну безпеку. Крім того, за наслідками відповідної перевірки не застосовувались заходи реагування у вигляді зупинення експлуатації приміщень. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду і вирішення справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, 15 березня 2023 року між Національним авіаційним університетом в особі ректора Луцького М.Г. та [PERSON] укладено контракт №207/п.1.1. з науково-педагогічним працівником Національного авіаційного університету (деканом факультету) про прийняття на посаду декана Юридичного факультету на строк з 15 березня 2023 року. Відповідно до п.3.2.16. контракту, на період чинності цього контракту декан зобов`язаний забезпечувати подання адміністрації університету щороку до 25 грудня, а також на вимогу ректора університету звіту про результати виконання умов контракту та дотримання інститутом вимог законодавства, стандартів вищої освіти. Відповідно до п.3.4. контракту, на період чинності цього контракту декан зобов`язаний відповідати за пожежну безпеку в інституті. Відповідно до п.3.7. контракту, на період чинності цього контракту декан зобов`язаний дотримуватися статуту Національного авіаційного університету, законів, правил внутрішнього розпорядку, інших нормативно-правових актів, локальних нормативних актів університету. Наказом голови комісії з реорганізації НАУ, в.о. ректора Шульги В. від 24 листопада 2023 року №495/од «Про відсторонення від здійснення повноважень на посаді», у зв`язку з проведенням службового розслідування та роботою тимчасової комісії відсторонено від здійснення повноважень на посаді зі збереженням заробітної плати з 28 листопада 2023 року на час проведення службового розслідування та роботи тимчасової комісії декана Юридичного факультету НАУ [PERSON] . Відповідно до копії службової записки начальника відділу управління та адміністрування від 18 березня 2024 року №06/09-22, декан юридичного факультету Нікітін В.В. приступив до роботи 18 березня 2024 року після довготривалої втрати працездатності та станом на 15:00 18 березня 2024 року не надав звіт про результати виконання умов контракту та дотримання факультетом вимог законодавства стандартів вищої освіти у 2023 році. Наказом голови комісії з реорганізації НАУ, в.о. ректора Шульги В. від 18 березня 2024 року №293/к [PERSON] , доктора юридичних наук, декана Юридичного факультету університету, звільнено з роботи 18 березня 2024 року та припинено дію контракту від 15 березня 2023 року №207/п.1.1., за невиконання обов`язків, передбачених контрактом п.8 ст.36 КЗпП України. Відповідно до ст.43 Конституції України кожна особа має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (ч.3 ст.21 КЗпП України). Контракт як особлива форма трудового договору повинен спрямовуватися на забезпечення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівника, враховуючи його індивідуальні здібності та професійні навички, підвищення взаємної відповідальності сторін, правову і соціальну захищеність працівника (п.4 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1994 №170). Підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені трудовим договором з нефіксованим робочим часом, контрактом (п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України). У контракті можуть визначатися додаткові, крім встановлених чинним законодавством, підстави його розірвання. У разі розірвання контракту з ініціативи роботодавця з підстав, установлених у контракті, але не передбачених чинним законодавством, звільнення проводиться за пунктом 8 статті 36 КЗпП України з урахуванням гарантій, встановлених чинним законодавством і контрактом (п.п. 17, 21 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1994 №170). Отже, виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника і додаткові підстави розірвання трудового договору. Відповідно до п.п.3.2.16., 3.4., 3.7. контракту №207/п.1.1. від 15 березня 2023 року, укладеного між Національним авіаційним університетом в особі ректора Луцького М.Г. та [PERSON] , декан зобов`язаний забезпечувати подання адміністрації університету щороку до 25 грудня, а також на вимогу ректора університету звіту про результати виконання умов контракту та дотримання інститутом вимог законодавства, стандартів вищої освіти; на період чинності цього контракту декан зобов`язаний відповідати за пожежну безпеку в інституті; дотримуватися статуту Національного авіаційного університету, законів, правил внутрішнього розпорядку, інших нормативно-правових актів, локальних нормативних актів університету. Відповідно до п.5.1.7. контракту, у випадку невиконання деканом обов`язків, передбачених у контракті, а також при розірванні (припиненні дії) контракту з підстав, не передбачених чинним законодавством, звільнення проводиться за п.8 ст.36 КЗпП України. Контракт підписаний сторонами, що свідчить про їх згоду з визначеними умовами. Разом з тим, з урахуванням особливостей контрактної форми трудового договору, наявність чи відсутність вини не є визначальним для припинення дії контракту. Визначальним у даному випадку є сам факт порушення умов контракту. Так, відповідач у наказі про звільнення посилається на порушення позивачем п.п.3.2.16., 3.4., 3.7. контракту. Однак, у той же час, матеріали справи не містять відомостей та доказів на порушення/невиконання зазначених умов контракту та факту порушення умов контракту. Відповідні порушення не зазначені та не наведені й в наказі про звільнення позивача. Відтак, позов у частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення і поновлення на роботі підлягає задоволенню. Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Для обчислення пенсій середня заробітна плата визначається відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення". Згідно з абз.4 п.2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995, у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п.8 розділу ІІІ Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів від 06 листопада 1992 року №6 зазначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Відповідно до довідки НАУ про доходи [PERSON] від 27 березня 2024 року №661/178, за січень 2024 року нараховано заробітної плати 36537,25 грн, за лютий 2024 року нараховано заробітної плати 36970,50 грн. Середньоденна заробітна плата позивача за два відпрацьовані місяці перед звільненням становить: 36537,25+36970,50:31=2371,22 грн. Відтак сума, яка підлягає виплаті за час вимушеного прогулу за період з 18 березня 2024 року по 29 січня 2025 року (із розрахунку 228 робочих днів) становить 540638,16 грн. Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Крім того, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved