Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Свій позов мотивує тим, що 06 вересня 2009 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] був зареєстрований шлюб. 22 березня 2022 року рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі № 161/1163/22 шлюб між ними було розірвано. Під час шлюбу народилася дочка, [PERSON] , [INFO] . У шлюбі сторони побудували садовий будинок за адресою [ADDRESS] та такі надвірні споруди: альтанка, вбиральня, огорожа. Орієнтовна ринкова вартість вказаного об?єкту нерухомого майна становить 242 160, 00 грн. Даний будинок знаходиться на земельній ділянці для ведення садівництва, загальною площею 0,0616 га, кадастровий номер 0710100000:31:153:0678, місце розташування: [ADDRESS] , яка використовується для експлуатації будинку. Орієнтовна ринкова вартість вказаного об?єкту нерухомого майна, який є спільною сумісною власністю подружжя становить 55 200, 00 грн. Право власності на садовий будинок зареєстровано за відповідачем 29.12.2020 року, право власності на земельну ділянку зареєстровано 20.11.2020 року. Вважає, що садовий будинок з належними до нього надвірними спорудами, та земельна ділянка для його обслуговування набуті сторонами під час перебування у шлюбі, є спільною сумісною власністю, тому при поділі майна, частки у спільному майні є рівними, оскільки право власності на них набуте відповідачем під час шлюбу. Просив суд, визнати за [PERSON] право власності на частину садового будинку за адресою: [ADDRESS] з надвірними спорудами та право власності на частину земельної ділянки для ведення садівництва, загальною площею 0,0616 га, кадастровий номер 0710100000:31:153:0678, місце розташування: [ADDRESS] , для експлуатації будинку, як на частку у спільній сумісній власності подружжя, припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на садовий будинок за адресою: [ADDRESS] , надвірні споруди та земельну ділянку за даною адресою, виділивши кожному з вказаних співвласників по 1/2 частці в натурі за результатами проведення судових будівельно-технічної та земельно-технічної експертиз, стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.11.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.02.2023 об`єднано в одне провадження для спільного розгляду справу №161/16283/22 (2/161/111/23) за позовом представника позивача - адвоката Мохнюка Максима Вікторовича в інтересах [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та справу №161/371/23 (2/161/1128/23) за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. За позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, [PERSON] просить визнати за нею право власності на частку у спільній сумісній власності подружжя, а саме: 1/2 квартири, яка розташована по [ADDRESS] , загальною площею 75,3 кв. м; 1/2 земельної ділянки кадастровий номер: 0722883700:03:001:7098, площею 0,0179 га; 1/2 незавершеного будівництва що розташовано в [ADDRESS] ; 1/2 вартості транспортного засобу «Mercedes-Benz С 230» д.н.з. [NUMBER] ; 1/2 вартості транспортного засобу «LEXUS LS 460» д.н.з. [NUMBER] ; 1/2 коштів, які знаходяться на банківських рахунках [PERSON] та стягнути з відповідача судові витрати. Позов обгрунтовує тим, що під час шлюбу сторони за спільні кошти придбали квартиру, яка розташована по [ADDRESS] , загальною площею 75,3 кв. м, право власності на яку зареєстровано за [PERSON] 21.04.2016. Після розірвання шлюбу, [PERSON] переїхав для постійного проживання за місцем своєї реєстрації, а саме в будинок [ADDRESS] . Пояснює, що пізніше друзі чоловіка запропонували придбати у спілку земельну ділянку, розділити її між ними і побудувати на даній ділянці «таунхаус» для продажу і отримання прибутку. Таким чином, в 2018 році за спільні кошти подружжя вони придбали земельну ділянку, що розташована в [ADDRESS] . Стверджує, що на вказаній земельній ділянці, вкладаючи спільні кошти подружжя, вони побудували двоповерховий будинок для продажу та повернення боргів, а саме коштів наданих батьками позивачки. Також під час шлюбу за кошти сім?ї було придбано транспортні засоби, що зареєстровані за [PERSON] і є спільною сумісною власністю подружжя. Із відповіді на запит від територіального сервісного центру МВС № 0741 (ТСЦ МВС № 0741) стало відомо, що транспортні засоби, які перебували виключно в користуванні [PERSON] , перереєстровано на інших власників, а саме т/з марки «Mercedes-Benz С 230» д.н.з. [NUMBER] вартістю 113 071.00 гривень. та «LEXUS LS 460» д.н.з. [NUMBER] вартістю 381 029.00 гривень (без врахування ПДВ). Звертає увагу суду, що про відчуження т/з «Mercedes-Benz C 230» та «LEXUS LS 460» [PERSON] її не повідомляв, оскільки кошти виручені від продажу т/з до сімейного бюджету не надходили, не були витрачені на продукти чи майно для дому, чи речі необхідні для розвитку дитини. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09.01.2023 (суддя Пахолюк А.М.) заяву [PERSON] про забезпечення позову в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя задоволено, накладено арешт на майно, що належить на праві власності [PERSON] , в межах ціни позову, що становить 5300880 (п`ять мільйонів триста тисяч вісімсот вісімдесят) грн., а саме на: -квартиру, загальною площею 75,3 кв.м., житловою площею 39,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (номер запису про право власності 14320228, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 911021007101); -земельну ділянку, кадастровий номер: 0722883700:03:001:7098, площею 0,0179 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] (номер запису про право власності 27058809, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1594884307228); -об`єкт незавершеного будівництва, тип капітальності ІІ, розташований за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці, кадастровий номер: 0722883700:03:001:7098, площею 0,0179 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (номер запису про право власності 27058809, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1594884307228). 23.03.2023 [PERSON] подав відзив на зустрічний позов, згідно якого, вказує, що саме транспортний засіб марки «Mercedes-Benz С 230» д.н.з. [NUMBER] є його особистою власністю, оскільки був придбаний до моменту укладення шлюбу- 04.04.2009 року. Щодо позовної вимоги про відшкодування 1/2 вартості транспортного засобу «LEXUS LS 460» д.н.з. [NUMBER] , зазначає, що вартість продажу даного автомобіля становить 80 000 грн, та [PERSON] погасив заборгованість за кредитний договором б/н від 04.12.2021 на суму 41 400 грн. Квартиру за адресою: [ADDRESS] він придбав за свої особисті кошти, а тому вона не може бути об`єктом спільної власності подружжя. [PERSON] взагалі не працювала під час шлюбу, не отримувала жодного доходу. Який міг би бути використаний в інтересах сім`ї. Кошти на купівлю спірної земельної ділянки та будівництво «таунхаусу» вони позичали у товариша, а не у батьків позивачки. А тому просив відмовити в задоволенні зустрічного позову. Представниця [PERSON] адвокатка Світлицька З.О. подала 29.03.2024 відповідь на відзив, згідно якої вказує, що з пояснень [PERSON] автомобіль «Lexus LS 460» д.н.з. [NUMBER] був проданий за 80 000 грн., з яких 41 400 грн витратив на погашення кредиту в інтересах сім`ї, однак [PERSON] не давала згоди на відчуження авто, в тому числі за заниженою вартістю, оскільки вартістю автомобіля згідно з висновком про ринкову вартість КТЗ від 28.12.2022 становить 381029 грн. Жодні із доданих до відзиву доказів не підтверджують наявність такої згоди. Вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Договір купівлі продажу [PERSON] був укладений 19.08.2022, тобто через близько 5 місяців після розірвання шлюбу між подружжям, яке відбулося 22.03.2022. Таким чином, [PERSON] не могло бути використано кошти з продажу автомобіля в інтересах сім`ї, оскільки фактично на час продажуавтомобіля сім`ї між сторонами не існувало. [PERSON] не надано жодних доказів, що кредит за кредитним договором від 04.12.2021 був взятий в інтересах сім`ї. Більше того, з огляду на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області про розірвання шлюбу, преюдиційно встановлено факт, що шлюбні відносини між сторонами були припинені, вони проживали окремо, не вели спільного господарства, шлюб існував формально. Із [PERSON] підлягає стягненню 1/2 саме оціночної (ринкової) вартості транспортного засобу, а саме 190 514,50 грн. Що батьки [PERSON] позичили гроші синові на покупку квартир не доведено ні у відзиві, ні доданими документами. 10.05.2023 [PERSON] подав заяву про зміну предмету позову, яка прийнята судом, в якій просив вважати позовні вимоги [PERSON] в позовній заяві у справі №161/16283/22 викладеними в наступній редакції: визнати спільним майном подружжя: - садовий будинок за адресою: [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами; - земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер 0710100000:31:153:0678, площею 0,0616 га; визнати спільними боргові зобов?язання подружжя: - у сумі 30 000, 00 доларів США за договором позики від 15.07.2018 р. В порядку поділу спільного майна подружжя: залишити у власності [PERSON] садовий будинок за адресою: [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами, залишити у власності [PERSON] земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 0710100000:31:153:0678, площею 0,0616 га, залишити у власності [PERSON] земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 0722883700:03:001:7098, площею 0,0179 га, залишити за [PERSON] права на незавершене будівництво будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , визнати право власності [PERSON] на частку у квартирі за адресою: [ADDRESS] , з урахуванням отриманих від [PERSON] та [PERSON] коштів. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.05.2023 залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] . Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.07.2023 року у прийнятті до спільного розгляду позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та вступі третьої особи [PERSON] , яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору відмовлено та повернуто даний позов заявникові. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.07.2023 року клопотання представника позивача - адвоката Мохнюка М.В. задоволено, призначено в справі комплексну судову будівельно-технічну, оціночно-будівельну, оціночно-земельну та транспортно-товарознавчу експертизу. 31.10.2023 на адресу суду надійшло повідомлення про неможливість надання висновку судової транспортно-товарознавчої експертизи від 24.10.2023 №3544-Е. 27.05.2024 на адресу суду надійшов висновок експерта судової оціночно-земельної експертизи від 13.05.2024 №3543 Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.05.2024 року поновлено провадження у справі. 22.07.2024 [PERSON] подав заяву про зміну предмету позову, в якій просив вважати позовні вимоги [PERSON] в позовній заяві у справі викладеними в наступній редакції: визнати спільним майном подружжя: садовий будинок за адресою: [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами; земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер 0710100000:31:153:0678, площею 0,0616 га., визнати спільними боргові зобов?язання подружжя:- у сумі 30 000, 00 доларів США за договором позики від 15.07.2018 р. В порядку поділу спільного майна подружжя: залишити у власності [PERSON] садовий будинок за адресою: [ADDRESS] господарськими будівлями та спорудами. Залишити у власності [PERSON] земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 0710100000:31:153:0678, площею 0,0616 га. Залишити у власності [PERSON] земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 0722883700:03:001:7098, площею 0,0179 га. Залишити за [PERSON] права на незавершене будівництво будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Визнати право власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] , з урахуванням отриманих від [PERSON] та [PERSON] коштів. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості її частки у спільному сумісному майні, у випадку відступу від засад рівності часток подружжя та не врахування коштів, отриманих від батьків. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позов підтримали, просили задовольнили. Пояснили, що вони не проти визнати спільною сумісною власністю будинок по [ADDRESS] і залишити його у власності [PERSON] , за умови залишення земельної ділянки та незавершеного будівництва за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] . Квартиру за адресою: [ADDRESS] залишити у власності [PERSON] . Погодились компенсувати вартості «Lexus LS 460» д.н.з. [NUMBER] , але з врахуванням суми продажу даного автомобіля, згідно договору купівлі-продажу (80 000 грн). Первісний позов підтримали, просили задовольнити, зустрічний позов визнали частково. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] та її представниця - адвокатка Світлицька З О. суду пояснили, що в разі визнання садового будинку за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] приватною власністю [PERSON] , вона не буде претендувати на право на земельну ділянку та незавершене будівництво в [ADDRESS] . А решту майна просили поділити порівну. Заслухавши думку сторін, представників сторін, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази суд дійшов наступного висновку. Як визначено статтею 16 Цивільного Кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч.ч.1, 2, 3, 4 ст.13 ЦК України). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які зазначені вище, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч.6 ст.13 ЦК України). Отже, спір між сторонами виник з правовідносин щодо майнових прав подружжя на майно, набуте у шлюбі, яке регулюється нормами Конституції України, Цивільного Кодексу України та Сімейного Кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 9 ст. 7 Сімейного Кодексу України, сімейні майнові відносини між подружжям регулюються нормами Сімейного Кодексу України на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Стаття 57 СК України визначає, яке майно є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно із вимогами ч. 2 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (ч.7 ст.57 СК). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18). Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору- інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або)державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або)державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ст.65 СК України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст.68 СК). Відповідно доч.ч.1,2ст.69СК,дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) наведено правовий висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно з п. 24 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 06.09.2009 року, шлюб зареєстрований 06.09.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис № 1227 (а.с.91 Том №1). Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.03.2022 року у справі №161/1163/22 шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований 06.09.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис № 1227, - розірвано (а.с.93 Том №1). Щодо садового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] суд зазначає наступне. Згідно інформації сформованої за допомогою додатку «Реєстр нерухомості» від 14.10.2022 право власності на садовий будинок реєстраційний номер 2262322907101 зареєстровано за [PERSON] 29.12.2020 року та право власності на земельну ділянку кадастровий номер 0710100000:31:153:0678 зареєстровано за [PERSON] 20.11.2020 року (а.с.8-12 Том №1). Згідно висновку про вартість об`єкта оцінки від 15.11.2022, орієнтовна ринкова вартість садового будинку за адресою [ADDRESS] становить 242 160, 00 грн (а.с.16 Том №1). Орієнтовна ринкова вартість земельної ділянки для ведення садівництва, площею 616,00 кв.м, місце розташування: [ADDRESS] становить 55 200, 00 грн, що підтверджується відповідним висновком про експертну грошову оцінку земельної ділянки від 15.11.2022 (а.с.18 Том №1). Відповідно до копії державного акту на право власності на земельну ділянку від 12.02.2009, [PERSON] ( [PERSON] ) видано на підставі рішення Луцької міської ради від 22.10.2008 на земельну ділянку за кадастровим номером 0710100000:31:153:0434 (а.с.202-206 Том №1). [PERSON] є членом СТ «Дружба» та користується земельною ділянкою з 30.04.2008 року, згідно довідки №5 від 09.02.2023 (а.с. 209 Том №1). Відповідачка [PERSON] стверджує, що її батько [PERSON] був замовником матеріалів та робіт із встановлення садового будинку на території садівничого товариства «Дружба», на підтвердження чого подала акт виконаних робіт №1 на будівельні роботи від 10.2014, інформацію про замовлення №45763 від 15.05.2019, №62044 від 18.10.2021 (а.с.217-222 Том №1). Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-земельної експертизи від 25.04.2024 №3541, 3542, ринкова вартість об?єкта нерухомого майна - садового будинку за адресою [ADDRESS] станом на дату проведення експертизи становить 1 209 580,0грн. (а.с.179-202 Том №2). Згідно висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-земельної експертизи від 13.05.2024 №3543, ринкова вартість земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий площею 0,0616 га, на момент проведення експертизи, становить: номер 0710100000:31:153:0678, загальною 253 300,00 грн (а.с.206-217 Том №2). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що будинок в [ADDRESS] належить дочці - [PERSON] вказувала, що в 2008 році вони купили дачу, а далі за власні кошти збудували будинок. Пояснювала, що вони витратили приблизно 1 200 000 грн. з 2008 по 2020 роки вона частково працювала поваром. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] є його донькою. У 2008 році вони придбали земельну ділянку в [ADDRESS] , яка належить [PERSON] . Вказує, що будинок він будував за власні кошти з 2008 по 2020 роки. Будинок зареєстрований за [PERSON] . Визнає, що вартість будинку 30 000 доларів США. Пояснив, що батько [PERSON] робив електрику в будинку Згідно з положеннями частини першою статті 81, частини третьої статті 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Відповідно до положень п.5 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України. У відповідності до ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Окрім того, відповідно п. 18-2Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно до положень статей 81,116 ЗКУ країни окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. У відповідності до ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Згідно зі ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. На підставі ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. У відповідності до постанови КЦС ВС від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17 визначено, що: «Відповідно до Закону України Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України» щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Із урахуванням вказаних змін до Сімейного кодексу України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18) і від 12 червня 2019 року в справі № 409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18). У відповідності до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У відповідності ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, з урахуванням наведених змін до Сімейного кодексу України правовий режим приватизованого житла змінювався. При цьому лише у період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно майно, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя. В інші періоди дії ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» таке майно переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації. Окрім того, відповідно п. 18-2Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно до положень статей 81,116 ЗКУ країни окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Таким чином, суд не вбачає належних підстав для задоволення позовної вимоги про визнання даної земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер 0710100000:31:153:0678, площею 0,0616 гаспільною сумісною власністю подружжя у зв`язку із тим, що вказане майно набуте шляхом приватизації, а отже є особистою приватною власністю [PERSON] . Згідно ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні позивач [PERSON] стверджував, що будівництво дачного будинку відбувалося з його кошти, що він витратив на будівництво даного будинку близько 40 000 доларів США. [PERSON] займається підприємницькою діяльністю з 23.06.2010 року, як зазначено у Витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 20.12.2022 року (а.с.94-95 Том №1). Згідно з листа Головного управління ДПС у Волинській області від 16.08.2024 №7477/5/03-20-12-02-08, згідно реєстраційних даних ІКС «Податковий блок» ФОП [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) перебуває на обліку як фізична особа підприємець з 24.06.2010 року по даний час, на спрощеній системі оподаткування. За даними поданої звітності ФОП [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) задекларував валовий дохід в сумі 12072620,59 грн за період з 01.01.2012 року по 31.12.2023 року (а.с.2 Том №3). До пояснень відповідачки [PERSON] щодо того, що будівництво садового будинку було здійснено за кошти її батьків суд ставиться критично, адже з відповіді з Головного Управління ДПС у Волинській області Податкової [PERSON] та [PERSON] в той період не мали доходів взагалі (а.с.49-51 Том №2). А отже, стороною [PERSON] не доведено походження коштів її батьків. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання спільним майном подружжя: садовий будинок за адресою: [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами підлягають задоволенню, оскільки державна реєстрація побудованого за час перебування у шлюбі дачного будинку відбувалася під час перебування сторонами по справі у зареєстрованому шлюбі, а тому в силу приписів статті 60 Сімейного кодексу України є спільним майном подружжя. Щодо позовної вимоги про визнання спільними боргові зобов`язання подружжя: - у сумі 30 000, 00 доларів США за договором позики від 15.07.2018 р суд зазначає наступне. Відповідно до розписки від 15.07.2018 року [PERSON] одержав в борг у [PERSON] грошові кошти в розмірі 30 000 доларів США для придбання земельної ділянки та будівництва на ній будинку (таунхаусу) у с. Зміїнець, Луцького району. Кошти зобов`язувався повернути у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, але не раніше як 01.01.2022 року. Розписка складена у присутності свідка [PERSON] (а.с. 36). Обґрунтовуючи вказані позовні вимоги в частині визнання спільними боргові зобов?язання подружжя у сумі 30 000, 00 доларів США за договором позики від 15.07.2018 за розпискою, позивач посилався на те, що позика була отримана для купівлі земельної ділянки та будівництва «Таун хаузу», згода на придбання якої надавалася відповідачкою. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не особисті, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Перебування сторін у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики само по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, у солідарному порядку обов`язків, визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведенню укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у позику коштів в інтересах сім`ї. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 15 грудня 2021 року в справі № 205/4616/15, від 02 листопада 2022 року в справі № 754/6033/18, від 28 червня 2023 року в справі № 712/13196/21, від 27 березня 2024 року у справі № 359/950/16. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про укладення позивачем договору позики в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошових коштів за цим договором для задоволення потреб сім`ї. Однак, в справі не має належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позика була укладена саме в інтересах сім`ї і запозичені безпосередньо позичальником грошові кошти були використані також в інтересах сім`ї. При цьому, відповідачка [PERSON] вказувала, що про укладення її колишнім чоловіком зазначеного договору позики їй взагалі нічого не відомо було, коштів на той час їм вистачало, ніяких запозичених грошових коштів [PERSON] для потреб сім`ї не витрачалося. Виходячи з зазначеного, суд дійшов висновку, що належних і допустимих доказів, що позика була витрачена на придбання земельної ділянки, в інтересах сім`ї суду надано не було. Крім того, відповідачем оспорюється дійсність розписки в іншому судовому провадженні. На підставі наведеного, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання спільними боргами подружжя грошових коштів. Щодо позовної вимоги про визнання права власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] , з врахуванням отриманих від його батьків коштів, суд зазначає наступне. Право власності на квартиру, яка розташована по [ADDRESS] , загальною площею 75,3 кв. м зареєстровано за [PERSON] 21.04.2016, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.96 Том №1). Згідно з договором № 171/1/1/13 купівлі-продажу майнових прав від 11 вересня 2015 року щодо об`єкту будівництва за адресою: [ADDRESS] , то відповідно до п. 4.1 даного договору в день його укладення вартість майнових прав 1 (одного) м2 об`єкта нерухомості складала 14 000 грн., а відповідно до п. 4.2 вказаного договору попередня загальна вартість майнових прав на об`єкт нерухомості в день укладення договору складала 1 041 600 грн. (а.с.243-248 Том №1). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 10.09.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Сушик Л.А., [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продали квартиру [ADDRESS] за 324 463 грн (а.с.193-194 Том №1). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що ї син - [PERSON] 11.09.2015 році купив квартиру в [ADDRESS] . 10.09.2015 батьки [PERSON] продали за 27 500 доларів США свою квартиру за адресою: [ADDRESS] . 13 500 доларів США з даної суми та ще 8 000 доларів США віддали сину - [PERSON] . [PERSON] працювала в 2019 році лише на протязі одного року психологом, більше не працювала. Пояснювала, що в [ADDRESS] син [PERSON] з [PERSON] будували дачу. А у с. Зміїнець [PERSON] за власні кошти та кошти партнера будував на продаж нерухомість. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що у вересні 2015 року вони продали приблизно за 27 000 доларів США свою квартиру за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] 500 доларів США віддали сину - [PERSON] . Та ще 8 000 доларів США із власних заощаджень дали [PERSON] на купівлю квартири в [ADDRESS] . Вказав, що в [ADDRESS] його син [PERSON] з [PERSON] будували дачу, її батько участі в будівництві не брав. З 2009 по 2015 роки [PERSON] та [PERSON] жили в [ADDRESS] . Позивач та його батьки в судовому засіданні, допитані в якості свідків стверджували, що квартиру [ADDRESS] сторони купували за кошти позивача - [PERSON] та кошти його батьків, які подарували йому 21 000 доларів США за день до купівлі квартири за адресою [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнала, що вказану квартиру вони купували за кошти чоловіка - позивача [PERSON] та частково за кошти його батьків, які передали йому 13 тисяч доларів США. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-земельної експертизи від 25.04.2024 №3541, 3542, ринкова вартість об?єкта нерухомого майна квартири за адресою: [ADDRESS] станом на дату проведення експертизи становить 2 784 169,0грн (а.с.179-202 Том №2) Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Враховуючи, що спірна квартира була придбана частково за особисті кошти позивача, з метою придбання спірної квартири, адже позивачем [PERSON] та його батьками, було продано квартиру в [ADDRESS] , яка належала останнім на праві спільної власності, набутої внаслідок приватизації майна, за 324 463 грн, крім того, його батьками було надано грошові кошти у готівковій формі в сумі 13 500 доларів США та 8 000 доларів США, враховуючи, що позивач [PERSON] не має власного житла, пояснення свідків, вартості квартири та суму, яку надали позивачу його батьки, суд прийшов до висновку про визнання спільним майном подружжя квартиру за адресою: [ADDRESS] , а в порядку поділу спільного майна подружжя визнати право власності [PERSON] на 2/3 частки, а [PERSON] - на 1/3 частку у квартирі, з врахуванням отриманих від його батьків - [PERSON] та [PERSON] коштів. Щодо земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 0722883700:03:001:7098, площею 0,0179 га, та незавершене будівництво будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Земельна ділянка, за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 0722883700:03:001:7098, площею 0,0179 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку зареєстрована за [PERSON] 16.07.2018 (а.с.96 Том №1). На вищевказаній земельній ділянці знаходиться об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок, ця обставина була визнана сторонами в судовому засіданні під час розгляду справи. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-земельної експертизи від 25.04.2024 №3541, 3542, ступінь будівельної готовності незавершеного будівництвом об?єкта - будинку садибного типу (житлового будинку) за адресою: [ADDRESS] становить 75%. Ринкова вартість об?єкта нерухомого майна незавершеного будівництвом об?єкта - будинку садибного типу (житлового будинку) за адресою: [ADDRESS] станом на дату проведення експертизи становить 2 570 235,0 грн (а.с.179-202 Том №2) Згідно висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-земельної експертизи від 13.05.2024 №3543, ринкова вартість земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,0179 га, на момент і проведення експертизи, становить: 173 000,00 грн. (а.с.206-217 Том №2). Згідно з положеннями частини першою статті 81, частини третьої статті 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Відповідно до положень п.5 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України. Приписами частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації - з моменту прийняття його до експлуатації, а в разі, коли право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації - з моменту державної реєстрації. Згідно із частиною третьою статті 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації та з моменту державної реєстрації права власності на нього. До цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, а отже є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю та може бути предметом поділу між подружжям. Аналогічні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 570/1268/17 (провадження № 61-9251св23), від 22 травня 2024 року у справі № 369/2750/21 (провадження № 61-11313св23). Однак позовні вимоги [PERSON] сформовані як визнання за нею право власності на частку у спільній сумісній власності подружжя, а саме: 1/2 незавершеного будівництва що розташовано в [ADDRESS] . Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно із статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановивши, що спірне майно є незакінчений будівництвом будинок, який не зданий в експлуатацію та який не зареєстрований у встановленому законом порядку, суд дійшов висновку, що у такому випадку у позивача за зустрічним позовом [PERSON] виникло право на частину будівельних матеріалів і виконаних робіт, вкладених у будівництво житлового будинку та господарських споруд на час припинення шлюбу. Разом із тим, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, які саме матеріали та обладнання були використані під час будівництва (створення) спірного об`єкта нерухомого майна матеріалів та обладнання За таким обставин, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного процесу, суд доходить висновку, що позовні вимоги про визнання за нею право власності на частку у спільній сумісній власності подружжя, а саме: на 1/2 незавершеного будівництва що розташовано в [ADDRESS] не підлягають задоволенню у зв`язку з їх недоведеністю. Щодо вимоги позивача по зустрічному позову [PERSON] щодо стягнення з відповідача [PERSON] 1/2 вартості транспортного засобу «Mercedes-Benz С 230» д.н.з. [NUMBER] 1/2 вартості транспортного засобу «LEXUS LS 460» д.н.з. [NUMBER] суд зазначає наступне. Із відповіді на запит від територіального сервісного центру МВС № 0741 (ТСЦ МВС № 0741) від 31.12.2022 №31/3/1-94ад, транспортні засоби, які були зареєстровані за [PERSON] , а саме: марки «Mercedes-Benz С 230» д.н.з. [NUMBER] , 1998 року випуску, «Mercedes-Benz Е 200» д.н.з. [NUMBER] , 2004 року випуску та «LEXUS LS 460» д.н.з. [NUMBER] , 2007 року випуску, перереєстровані на інших власників (а.с.142 Том №1). Згідно відповіді від 08.02.2023 №31/3/1-21А3-456 Територіального сервісного центру МВС №0741 (ТСЦ МВС №0741), згідно Єдиного державного реєстру Т3 MERCEDES-BENZ С 230, номер кузова [NUMBER] , було зареєстровано за [PERSON] 04.04.2009, документи підстави реєстрації відсутні в архіві сервісного центру у зв?язку з закінченням терміну зберігання документів. 27.02.2015 року транспортний засіб було перереєстровано у зв?язку з переобладнанням для роботи на газовому пальному. 06.03.2023 року транспортний засіб було перереєстровано на нового власника (а.с.190 Том №1). Отже, оскільки право власності на автомобіль «Mercedes-Benz С 230» д.н.з. [NUMBER] було зареєстровано за [PERSON] 04.04.2009, а шлюб сторони уклали 06.09.2009 року, то даний транспортний засіб не може бути предметом поділу майна, оскільки є його особистою власністю. Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу №474/7393 від 19.08.2022, ціна продажу LEXUS LS 460» д.н.з. [NUMBER] склала 80 000 грн (а.с. 194-195 Том №1). Із відповіді на запит від територіального сервісного центру МВС № 0741 (ТСЦ МВС № 0741) від 31.12.2022 №31/3/1-94ад, транспортні засоби, які були зареєстровані за [PERSON] , а саме: марки «Mercedes-Benz С 230» д.н.з. [NUMBER] , 1998 року випуску, «Mercedes-Benz Е 200» д.н.з. [NUMBER] , 2004 року випуску та «LEXUS LS 460» д.н.з. [NUMBER] , 2007 року випуску, перереєстровані на інших власників (а.с.142 Том №1). Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Оскільки відповідач по зустрічному позову - [PERSON] розпорядився автомобілем марки LEXUS LS 460 на власний розсуд, то остання має право на грошову компенсацію 1/2 вартості спірного транспортного засобу. [PERSON] в судовому засіданні визнав частково дану позовну вимогу, але його незгода заключалася із визначенням вартості автомобіля. Згідно правових висновків у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15-ц, від 09 грудня 2020 року у справі №301/2231/17, від 07 квітня 2021 року у справі №402/849/18, від 17 серпня 2022 року у справі №545/2396/20, у випадку встановлення судом факту відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливістю встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Суди також виснували, вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19 зроблено висновок, що у разі, якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого. Визначаючи вартість спірного транспортного засобу на час розгляду справи, суд враховує, що згідно висновку експерта №781 за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи від 28.06.2024. виготовленого на замовлення [PERSON] , ринкова вартість автомобіля «LEXUS LS 460» д.н.з. [NUMBER] , на момент огляду складає 358 987,66 грн (а.с.171-178 Том №2). При встановлення вартості автомобіля, суд керується вищевказаним висновком експерта оскільки відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21 грудня 2007 року № 11" вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Щодо вимоги позивача по зустрічному позову [PERSON] щодо стягнення з відповідача [PERSON] 1/2 коштів, які знаходяться на банківських рахунках [PERSON] суд зазначає наступне. Так, матеріалами справи підтверджено та сторонами не оспорювалась та обставина, що [PERSON] у період перебування в шлюбі здійснював господарську діяльність, оскільки був зареєстрований як фізична особа-підприємець внаслідок чого отримував відповідний дохід. Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України. Так, згідно зі ст.52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. За загальним правилом дохід розраховується як загальна сума грошей, отримана від реалізації товарів або послуг, а прибуток - це дохід з вирахуванням податків, витрат на виробництво, придбання і збут товарів або послуг. Таким чином, в порядку поділу спільного майна подружжя не можуть підлягати стягненню валові доходи, які надходять на рахунок фізичної-особи підприємця, а підлягає розподілу виключно прибуток, тобто гроші, які ФОП отримував у вигляді надлишку після сплати всіх податків, зборів і платежів. Ця обставина підлягає доказуванню на загальних підставах. Аналогічна за своїм змістом правова позиція міститься й у постанові КЦС ВС від 30.09.2021 (справа №755/20605/15-ц) згідно якої вимога про стягнення доходу від підприємницької діяльності не підлягає задоволенню з огляду на те, що звітність, на яку посилається особа, відображає валовий дохід фізичної особи - підприємця. Для цілей оподаткування такий дохід розраховується як загальна сума грошей, отримана в результаті реалізації товарів або послуг, у той час як прибуток - це дохід з відрахуванням витрат на виробництво, придбання та збут товарів або послуг. Таким чином, заявлені позивачем до поділу кошти включають у себе не лише прибуток (заробіток) підприємця, який можна було б визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а й кошти, які включають у себе собівартість надання послуг, виготовлення та реалізації продукції тощо. При цьому доказів саме про чистий прибуток, отриманий таким суб`єктом підприємницької діяльності за заявлений період, стороною позивача надано не було. Також слід зазначити, що доходи від підприємницької діяльності, набуті одним із подружжя під час шлюбу, можуть або накопичуватись або витрачатись. Відповідно, що доходи, набуті під час шлюбу та витрачені в інтересах сім`ї, не можуть бути повторно окремим предметом поділу. Відповідна позиція викладена в постанові Верховного суду від 05 липня 2023 року по справі № 295/98/21 (провадження № 61-4943св23). Відтак, поділу в даному випадку можуть підлягати лише грошові кошти у вигляді чистого прибутку, які не були отримані відповідачем та не витрачені в інтересах сім`ї. При цьому, предметом поділу між подружжям вважаються доходи від заняття підприємницькою діяльністю під час шлюбу, що базується на засадах ст. 60, 61 Сімейного кодексу України, та знаходить відображення в судовій практиці. Зазначена правова позиція викладена в Постанові ВС від 19.09.2018 року у справі № 719/232/16-ц. Так, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вищевказаних позовних вимог, оскільки остання не конкретизувала та не довела розмір доходів відповідача як підприємця, що мають підлягати поділу між подружжям. На підставі вищевикладеного та враховуючи позовні вимоги первісного та зустрічного позовів, пропозиції сторін у справі, суд дійшов висновку, що у справі слід визнати спільним майном подружжя садовий будинок за адресою: [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами та квартиру за адресою: [ADDRESS] . В порядку поділу спільного майна подружжя: - залишити у власності [PERSON] садовий будинок за адресою: [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами;- залишити у власності [PERSON] земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 0710100000:31:153:0678, площею 0,0616 га, - залишити у власності [PERSON] земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 0722883700:03:001:7098, площею 0,0179 га, - залишити за [PERSON] права на незавершене будівництво будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , - визнати право власності [PERSON] на 2/3 частки у квартирі, яка розташована по [ADDRESS] . За [PERSON] визнати право власності на 1/3 квартири, яка розташована по [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] на її користь 1/2 вартості транспортного засобу «LEXUS LS 460» д.н.з. [NUMBER] , а саме 179 493 гривні 83 коп. Згідно із ч. 1, 2 ст.141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ураховуючи наведене та

Outcome: partial