Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму заборгованості у розмірі 365031,46 грн., з яких: 33000 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 332031,46 грн. - проценти за період з 26.05.2020 року до 01.09.2024 року за Договором про надання фінансового кредиту № ВН03-00251 від 26.05.2020 року, а також судові витрати, мотивуючи позовні вимоги тим, що позивач на підставі Договору про відступлення прав вимоги № 13122023/1 від 13.12.2023 року є новим кредитором за Договором про надання фінансового кредиту № ВН03-00251 від 26.05.2020 року, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вендор-Фінанс» та [PERSON] , за яким у [PERSON] виникла заборгованість. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30.09.2024 року було прийнято заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09.12.2024 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, однак до суду було подано заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у письмовому поясненні від 09.12.2024 року. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника відповідача, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до такого висновку. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а тому з огляду на зазначені вище обставини суд звертає увагу на такі висновки Верховного Суду. Судом установлено такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. 26 травня 2020 року між ТОВ «Вендор-Фінанс» та [PERSON] було укладено Договір про надання фінансового кредиту № ВН03-00251 (далі - Договір), відповідно до якого [PERSON] було надано кредитні кошти в сумі 33 000 грн. зі сплатою процентів у розмірі 5.063% за кожні 7 днів користування на 30 періодів по 7 днів, а саме строком з 26.05.2020 року до 22.12.2020 року (а.с. 3-4). Дійсно, відповідно до п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Так, 05.09.2022 року між ТОВ «Вендор-Фінанс» та ТОВ «Кредити готівкою» був укладений Договір факторингу № 1-09Ф, згідно умов якого ТОВ «Вендор-Фінанс» відступило ТОВ «Кредити готівкою» право вимоги за договорами кредиту, у тому числі за Договором про надання фінансового кредиту № ВН03-00251 від 26.05.2020 року, укладеним між ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» та [PERSON] (а.с. 12-16). Крім того, 12.12.2023 року між ТОВ «Кредити Готівкою» та ТОВ Фінансова компанія «Гефест» було укладено Договір відступлення прав вимоги № 12122023, відповідно до якого ТОВ «Кредити Готівкою» відступило ТОВ Фінансова компанія «Гефест» право вимоги за кредитними договорами, в тому числі за Договором про надання фінансового кредиту № ВН03-00251 від 26.05.2020 року, укладеним між ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» та [PERSON] (а.с. 19-21). Крім того, 13.12.2023 року між [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» був укладений Договір про відступлення прав вимоги № 13122023/1, згідно умов якого ТОВ «Фінансова компанція «Гефест» відступило [PERSON] право вимоги за договорами кредиту, у тому числі за Договором про надання фінансового кредиту № ВН03-00251 від 26.05.2020 року, укладеним між ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» та [PERSON] (а.с. 23-25). Однак, суд звертає увагу на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України). Ст. 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями у кредитних правовідносинах; такими особами є банк або інша фінансова установа; цей перелік є вичерпним. Відповідно до ч. 3 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. У п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку; до фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. З наведених норм права вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі послуги надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. Однак, у спірних правовідносинах відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу - позивача [PERSON] , яка не може надавати фінансові послуги відповідно до чинного законодавства, оскільки відповідно до вимог ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. Такий висновок суду відповідає правовій позиції про застосування норм права щодо відступлення права вимоги за кредитним договором, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16, від 31.10.2018 у справі № 465/646/11, від 10.11.2020 у справі № 638/22396/14-ц, від 08.08.2023 року у справі № 910/8115/19, від 08.11.2023 у справі № 206/4841/20. У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від означеного загального висновку, сформульованого у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), лише конкретизувавши цей висновок так, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації. Однак, у спірних правовідносинах обставини перебування кредитора у процедурі ліквідації судом не встановлені, відповідних доказів матеріали справи не містять. Таким чином, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту слід відмовити. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed