Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-16 00:00:00

12.09.2024 позивачка [PERSON] через свого представника - адвоката Шторгін В.С. звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя, відповідно до якої просить суд визнати за нею право власності на: - 1/10 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 99,7 кв.м, житлова площа - 32,6 кв.м; - на 1/2 житлового будинку, загальною площею 359,6 кв.м, житлова площа 81,0 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; - на 1/2 земельної ділянки загальною площею 0,0500 га, за адресою: [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер 5110136900:19:011:0058. Позивачка також просить стягнути з відповідача понесені нею судові витрати зі сплати судового збору у сумі 15140, 00 грн та на професійну правничу допомогу у сумі 20000,00 грн. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вказані об`єкти нерухомість придбані сторонами в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжя, тому вони є спільною сумісною власністю подружжя та мають бути поділені між сторонами в рівних частинах. Мирним шляхом вирішити питання розподілу майна сторони не мають можливим. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 вересня 2024 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Скриль Ю.А. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13.09.2024 відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. До суду від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач не заперечує проти задоволення позову, однак не згодний з розміром судових витрат на професійну правничу допомогу, який становить 20000,00 грн. Долучив до відзиву на позов докази на підтвердження того, що він є пенсіонером, має на утриманні двох доньок: неповнолітню [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , студентку ВНЗ. У зв`язку з чим, заперечує проти задоволення вимоги про стягнення професійних витратна користь позивачки у розмірі 20 000,00 грн. Від представника позивачки [PERSON] - адвоката Штогрін В.С. 15.10.2024 надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої зазначено, що твердження відповідача щодо зменшення заявлених до стягнення позивачкою витрат на правничу допомогу з посиланням на те, що на утриманні відповідача перебувають діти є необґрунтованими, оскільки обов`язок утримувати своїх дітей це обов`язок батька, а не право. Даний обов`язок передбачено вимогами Сімейного кодексу України і він жодним чином не пов`язаний із поділом спільного майна подружжя та не може мати жодного впливу на розгляд даної справи. На підставі наведеного просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. У засіданні 21.10.2024 за участю представників сторін закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті. У судове засідання 17.01.2025 представники сторін та сторони не з`явились. Від представника позивачки 15.01.2025 надійшла заява про розгляд справи без участі позивачки та її представника. Також у заяві вказано, що заяву про стягнення судових витрат із актом виконаних робіт буде надано до суду у встановлений Законом строк Представник відповідача 26.12.2024 подав заяву про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника, у заяві також зазначив про зменшення розміру витрат на професійну допомогу, та посилаючись на ст. 142 ЦПК України у зв`язку з визнанням позовних вимог відповідачем, просив повернути з бюджету на користь позивачки 50% сплаченого судового зборую У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 247 ЦПК України, не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 26.10.2001, що зареєстрованому Відділом реєстрації актів громадянського стану м. Рівне, актовий запис № 1376, про що видано Свідоцтво про одруження серії [NUMBER] від 26.01.2001. Від шлюбу сторони мають дитину [PERSON] , [INFO] . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17.11.2022 шлюб між сторонами розірвано. Будучі в шлюбі, сторони на підставі договору про інвестування від 13.09.2005 № ГЕН/ПС-1-322 отримав у приватну власність двокімнатну квартиру [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 01.12.2006 серії [NUMBER] , з якого вбачається, що квартира дійсно належить [PERSON] на праві приватної власності. У подальшому, 13.01.2009, на підставі договору купівлі-продажу 4/5 частини вказаної квартири відповідач [PERSON] продав доньці [PERSON] , [INFO] , в інтересах якої діяла позивачка [PERSON] , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 13.01.2009, зареєстрованому в електронному реєстрі прав власності на нерхоме майно 10.02.2009 за № 29. Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 01.09.2024, 1/5 частини вказаної квартири рахується за відповідачем [PERSON] . Відомості щодо заборон відчуження та щодо наявності іпотек відсутні. Також під час перебування в шлюбі сторони набули земельну ділянку. Земельну ділянку, кадастровий номер 5110136900:19:011:0058за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, площею 0,0500 га, придбано на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20.06.2008, укладеного між [PERSON] та відповідачем [PERSON] , про що свідчить договір купівлі-продажу земельної ділянки та Витяг про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів. За час шлюбу, подружжям 027.09.2012 також придбаний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 359,6кв.м., власником якого вказано відповідача [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 27.09.2012 серії [NUMBER] . Вказане свідоцтво видане на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої ДАБК в Одеській області від 22.02.2012 № ОД 18212028450, розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 16.08.2012 № 613, державного акта на право власності на земельну ділянку від 12.11.2008. За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя та яке використане саме в інтересах сім`ї. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Крім того якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04 березня 2021 року у справі № 343/1294/18(провадження № 61-14494св20). Відповіднодо статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої-третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved