Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-28 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У травні 2024 року [PERSON] (далі також - [PERSON] , мати, позивач) в особі представника [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі також - [PERSON] , батько, відповідач) про усунення перешкод у спілкуванні, встановлення участі у вихованні та спілкуванні з сином [PERSON] (далі також - [PERSON] , син) шляхом систематичних побачень з дитиною. Позов обґрунтований такими обставинами. Сторони мають сина [PERSON] , який з травня 2003 року проживає з відповідачем. Позивач не заперечує проти проживання сина з батьком, разом з тим бажає приймати участь у вихованні сина. Відповідач чинить позивачу перешкоди у спілкуванні та вихованні дитини. Зокрема, у квітні 2024 року, коли позивач мала можливість відвідати свого сина у школі, попередньо узгодивши свій візит із сином, відповідач одразу ж прибув до учбового закладу та забрав сина, не дивлячись на те, що заняття ще не закінчились. Таку поведінку відповідача, позивач розцінює як умисне створення з його боку перешкод для спілкування позивача з сином. Окрім того, позивач зауважила, що з часу переїзду [PERSON] проживати до відповідача, її син навіть в телефонних розмовах, котрі в них відбуваються вкрай рідко, спілкується з позивачем доволі скуто, що не було притаманно для їх спілкування раніше. Наведене наводить позивача на думку, що відповідач налаштовує сина проти неї. Всі усні пропозиції позивача щодо визначення графіку її побачень з сином відповідачем ігноруються. Зазначає, що позивач не зловживає алкогольними напоями або наркотичними засобами та не перебуває на обліку у лікаря психіатра. Незважаючи на те, що позивач проживає в місті Сміла, Черкаської області, вона готова сприяти проведенню зустрічей із сином саме в місті Києві. Матері чоловіка позивача - [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS] . Позивач має постійний доступ до вказаної квартири та час від часу проживає у ній. В квартирі обстежені умови проживання, які визнані як задовільні, в квартирі чисто, є всі необхідні меблі та побутова техніка. В кімнаті для [PERSON] є ліжко, письмовий стіл, шафи для книжок та одягу, крісло. Посилаючись на порушення відповідачем її прав, як матері, та їх сина, просила визначити їй способи участі у спілкуванні з дитиною за наступним графіком: -перший, третій тиждень місяця з 11 год. 00 хв. суботи до 16 год 00 хв. неділі; -один тиждень зимових канікул, що є частиною від загального терміну каніул; -один місяць літніх канікул (липень або серпень). Позивач також просила зобов`язати відповідача не чинити їй перешкод у спілкуванні із сином. Відповідач у строк встановлений в ухвалі про відкриття провадження у справі відзив не подав. На виконання вимог частини 5 статті 19 Сімейного кодексу України Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації надала висновок щодо розв`язання даного спору, відповідно до якого вважав за недоцільне визначати участь матері [PERSON] у вихованні та спілкуванні з неповнолітньою дитиною [PERSON] . У судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала та просила позов задовольнити. Вказала, що після того, як син переїхав проживати до батька, останній формує негативний образ [PERSON] як матері, налаштовує сина проти неї. У результаті чого, [PERSON] не хоче з нею спілкуватися. Після засідання комісії Служби у справах дітей та сім`ї, [PERSON] зовсім припинив з нею спілкування, не відповідає на її дзвінки та смс повідомлення. Влітку 2023 року вона зверталася до відповідача про отримання дозволу для виїзду з дитиною за кордон на оздоровлення, відповідач сказав, що [PERSON] цього не хоче. В 2004 році вона також просила поїхати сина з нею на відпочинок, проте [PERSON] їй відмовив. Вказала, що наразі відносини з сином трішки покращилися, вони спілкуються засобами телефонного зв`язку. Домовилися разом відвідувати психолога. Заперечила, що вона вигнала сина із дому, пояснила, що того дня між ними відбулася сварка, і вона дійсно сказала [PERSON] збирати речі та їхати до батька. Проте, це було з опалу, вона багато разів перепрошувала у сина за ці слова та жалкує, що так сказала. Також пояснила, що любить сина, бажає приймати участь у його житті та вихованні. Вказала, що вона постійно спілкується із класним керівником сина, інколи з директором школи. Представник позивача підтримала позов, просила його задовольнити та при ухваленні рішення не враховувати висновок Служби у справах дітей через його необгрунтованість. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволенні позову до нього. Зазначив, що жодним чином не чинить позивачу перешкоди у спілкуванні та вихованні сина, не впливає на сина та не налаштовує його проти матері. Пояснив, що після розлучення син хотів проживати з ним, проте всупереч цьому, за заявою позивача, розпорядженням Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації місце проживання дитини від 09.07.2019 було визначено з матір`ю. Коли він забирав дитину до себе, [PERSON] був в брудному одязі, аліменти, які він сплачував на утримання сина, позивач витрачала на себе. Чоловік позивача є військовим, проте двічі проходив лікування від алкогольної залежності. З 2018 року по 2019 рік позивач чинила йому перешкоди у спілкуванні з сином. В травні 2023 року між позивачем та сином відбулася сварка, і з того часу [PERSON] проживає разом із ним. Це був свідомий вибір їх сина, позивач проти цього не заперечувала. Вказав, що син ображається на матір, оскільки вважає, що вона його вигнала з дому. У зв`язку з незапланованим переїздом, [PERSON] залишив деякі підручники та одяг у матері в іншому місті. Він неодноразово просив позивача надіслати їх поштою, проте до цього часу вона обіцянку не виконала. Знаючи, що дитина проживає з батьком, позивач не надає коштів на її утримання, а ті аліменти, які з нього стягуються за рішенням суду, повертає із запізненням. Кожне спілкування позивача із сином закінчується сваркою між ними. Вказані обставини, в сукупності вплинули на небажання [PERSON] бачитися із матір`ю. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні підтримала висновок Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії суду. ?Ухвалою від 27.05.2024 суд відкрив провадження за даним позовом та призначив справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 06.08.2024 (а. с. 28-30). ?06.08.2024 підготовче засідання було відкладено на 02.09.2024 у зв`язку з неявкою до суду представника Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації (а. с. 38). ?02.09.2024 представник позивача подала клопотання про призначення судово-психологічної експертизи (а. с. 44-47). ?02.09.2024 ухвалою, що занесена до протоколу судового засідання суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті (а. с. 50). ?12.09.2024 від Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації надійшов висновок Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 03.09.2024 № 101-8379 щодо розв`язання спору (а. с. 55-57). ?17.10.2024 суд ухвалою виправив описку в ухвалі про відкриття провадження у справі (а. с. 59-60). ?14.11.2024 представник позивача подала клопотання про визнання обов`язковою явку представника третьої особи в судове засідання (а. с. 69-70). ?14.11.2024 ухвалою, що занесена до протоколу судового засідання суд постановив заслухати думку дитини в судовому засіданні, та визнав обов`язковою явку представника Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації. Суд також оголосив перерву в судовому засіданні до 09.12.2024 (а. с. 71-78). ?У судовому засіданні від 09.12.2024 суд заслухав дитину в присутності представника Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації та оголосив перерву до 29.01.2025 (а. с. 86-90). ?29.01.2025 суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, норми права та мотиви їх застосування. [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої дитини - сина [PERSON] [INFO] (а. с. 7). Сторони з 2013 року проживають окремо. Позивач [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідач проживає разом із сином за адресою: [ADDRESS] . Розпорядженням Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.07.2019 № 468, визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] (а.с. 8). До травня 2023 року [PERSON] проживав з позивачем, проте після сварки переїхав до батька, де проживає й наразі. [PERSON] навчається в 9 класі в гімназії № 261 м. Києва. Позивач стверджує, що відповідач чинить їй перешкоди у спілкуванні з сином та на підтвердження своєї позиції вказує, що батько впливає на сина, налаштовує його проти неї. Відповідач заперечує факт вчинення позивачу перешкод у спілкуванні з дитиною та вказує, що син за власним бажанням уникає зустрічей з матір`ю через численні образи. В судовому засіданні в присутності представника Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації було опитано дитину [PERSON] , який суду пояснив, що з 2023 року проживає з батьком, навчається в 9 класі гімназії № 261 м. Києва. З 2018 року до травня 2023 року проживав з мамою, проте після сварки, вона його вигнала із дому. Під час проживання із матір`ю, у них двічі на тиждень виникали сварки, здебільшого через навчання та побутові питання (неякісно помив посуд, отримав дев`ятку), за що вона позбавляла його «гаджетів». Інколи матір могла в нього щось кинути або підняти руку, але потім вибачалася. Він хотів завжди проживати з батьком, оскільки з матір`ю в них складні відносини. У 2018 році він майже на рік був позбавлений спілкування з батьком, оскільки матір заблокувала його контакти. Наразі він підтримує зв`язок з матір`ю засобами мобільного зв`язку. З вересня 2024 року вони спілкуються рідше. Його матір контактує із класним керівником, цікавиться його навчанням. Одного разу його матір прийшла до школи та почала його принижувати. Вказаний інцидент директор школи обговорював із класним керівником і це чули інші діти в класі, через це йому було дуже неприємно. Вказав, що матір ніколи не виконує обіцянки. У жовтні 2024 року він поїхав на День народження свого двоюрідного брата, а матір мала привезти туди його зимові речі, проте не привезла. З травня 2024 року він бачив матір три рази, оскільки кожна їх зустріч закінчується сваркою, хоча перші тридцять хвилин спілкування проходять добре. Батько йому радить уникати сварок з матір`ю дипломатичним шляхом. Батько його ніколи не налаштовував проти матері. Вказав, що якщо матір вибачиться перед ним за те, що вигнала його з дому та за сварки, він міг би за допомогою психолога налагодити з нею відносини. Аналізуючи пояснення сторін та дитини, суд дійшов висновку, що існуючі між матір`ю та [PERSON] непорозуміння, образи дитини на матір призвели до усунення сина від спілкування з нею. При вирішенні спору суд керується як положеннями національного сімейного законодавства, які регулюють питання здійснення батьківських прав, так і відповідними нормами міжнародного законодавства. Так, відповідно до положень статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За приписами статті 150 цього Кодексу батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Статтею 153 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Дитина, яка розлучена з одним із батьків чи обома батьками, має право регулярно підтримувати особисті стосунки й прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найвищим інтересам дитини. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (стаття 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Конвенція про права дитини від 20.11.1989, ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991, яка є першим і основним міжнародно-правим документом, присвяченим широкому спектру прав дитини, визначає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Такі ж рекомендації містяться і в Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р. Стаття 18 Декларації проголошує, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини, а найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Європейський суд з прав людини у низці своїх рішень (зокрема у справах «Хокканен проти Фінляндії», «Фуска проти Румунії») наголосив, що при визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати, що у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною, та забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Відповідно до положень частини другої статті 159 Сімейного кодексу України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Отже, із тлумачення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. ст. 7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). Статтями 12, 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2018 року по справі №521/6687/17. Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Враховуючи пояснення сторін, оцінюючи надані суду докази, судом не встановлено обставин, які б свідчили про перешкоджання [PERSON] позивачеві у вихованні та спілкуванні з сином, натомість з пояснень дитини вбачається, що майже кожна зустріч з матір`ю закінчується сваркою, а батько просить його уникати сварок з матір`ю та вирішувати конфліктні ситуації дипломатичним шляхом. Суд відхиляє доводи позивача, що батько впливає на думку дитини, оскільки такі доводи позивача будь-якими доказами не підтверджується. Представник позивача в судовому засіданні не підтримала клопотання про призначення судово-психологічної експертизи, хоча одним із питань, який просила сторона позивача поставити на вирішення експерта, було з`ясування питання чи піддається [PERSON] психологічному тиску або впливу батька (інших дорослих), який би формував у дитини небажання спілкуватися та зустрічатися із матір`ю. Відтак, вимога [PERSON] в частині зобов`язання відповідача не перешкоджати їй у вихованні та спілкуванні з сином не підлягає задоволенню через недоведеність. Вирішуючи вимогу позивача про встановлення графіку систематичних побачень із сином, суд враховує наступне. Із пояснень позивача встановлено, що вона любить свого сина, прагне налагодити контакт із ним, брати участь у його житті та вихованні. Визнає, що інколи допускалася помилок у вихованні сина, про що наразі шкодує. Під час розгляду справи повідомила, що вона з відповідачем домовилася про утримання сина, також домовилися спільно з сином відвідувати психолога. У справі «Швець проти України» (п.36-37) суд вказав, що у справах щодо здійснення одним із батьків прав на спілкування стаття 8 Конвенції передбачає батьківське право на вжиття заходів з метою возз`єднання зі своєю дитиною та обов`язок національних органів влади сприяти такому возз`єднанню настільки, наскільки інтереси дитини передбачають, що має бути зроблено все для збереження особистих стосунків, і, за необхідності, «відновлення» сім`ї; обов`язок держави полягає не у досягненні результату, а у вжитті заходів. Адекватність вжитих заходів має оцінюватись оперативністю їхнього виконання, оскільки плин часу може мати непоправні наслідки для відносин між дитиною та тим із батьків, хто з нею не проживає; не можна виключати застосування санкцій у випадку неправомірної поведінки того з батьків, з яким проживають діти. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й передусім повинні бути визначені інтереси дитини, а вже тільки потім - права її батьків. Зі змісту висновку органу опіки та піклування вбачається, що з урахуванням рекомендації комісії (протокол від 22.08.2024 №15) та з урахуванням думки неповнолітньої дитини, з метою забезпечення прав та інтересів дитини райдержадміністрація як орган опіки та піклування вважає за недоцільне визначити участь матері [PERSON] у вихованні та спілкуванні з неповнолітнім [PERSON] (а. с. 55-57). Частиною 6 ст.19 СК України визначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. На переконання суду висновок органу опіки та піклування є недостатньо обґрунтованим та не відповідає інтересам дитини, оскільки усунення матері від виховання сина може негативно вплинути на його розвиток як особистості, його статево-рольову ідентифікацію та подальші стосунки з представниками протилежної статі. Суд враховує думку дитини, який повідомив, що ображається на матір через сварки та її невдоволення, пам`ятає, як вона його вигнала до батька, разом із тим, без спілкування із власним сином, слухаючи його потреби, вивчаючи його характер, реакції, взаємодіючи у будь-якій формі, позивач у інший спосіб, не зможе відновити емоційний зв`язок із дитиною. Крім того, інтереси дитини, не завжди можуть відповідати її бажанням, з урахуванням віку, психоемоційного стану тощо. З плином часу, за відсутності спілкування, зв`язок матері та сина, враховуючи його вік, може бути втрачено та ніколи не відновлено, що є неприпустимим. Верховний Суд наголошує на тому, що, визначаючи способи участі батька у спілкуванні та вихованні дитини, потрібно надавати системну оцінку фактам та обставинам, які впливають на ухвалення певного рішення, зокрема, суд першочергово має враховувати інтереси дитини, які не завжди можуть відповідати її бажанням, з урахуванням віку, стану здоров`я, психоемоційного стану. Суд враховує, що конфлікті ситуації та образи [PERSON] на матір призвели до певного відчуження і зниження емоційного зв`язку між ними, проте спілкування матері із сином не лише не перешкоджатиме нормальному розвитку і вихованню дитини, а і буде сприяти налагодженню відносин, оскільки дитині потрібна любов і увага обох батьків, а роль матері у вихованні сина є надзвичайно важливою. Водночас при ухваленні рішення суд бере до уваги, що на сьогодні зустрічі дитини з матір`ю є епізодичними, і син має певні перестороги та допускає такі зустрічі за певних умов (вибачення матері та робота з психологом). У даному випадку, на переконання суду, доцільним було б організовувати зустрічі матері із сином (на перших етапах) у присутності уповноваженої особи органу опіки та піклування, зокрема психолога (як спостерігача та особи, яка б могла надати професійну допомогу під час налагодження контакту матері із сином). Разом із тим, національним законодавством не визначено участь органу опіки та піклування чи їх посадових осіб на етапі виконання судового рішення. Законом України «Про виконавче провадження» визначено виключно примусовий порядок виконання таких судових рішень, який не бере до уваги найкращі інтереси дитини, а визначає виключно вчинення певних виконавчих дій. ЄСПЛ неодноразово встановлював системну проблему національного законодавства з цього питання, зокрема суд неодноразово встановлював у справах проти України, що невжиття належних заходів для виконання судових рішень стосовно дітей є наслідком недостатньо розвинутих законодавчих та адміністративних механізмів, які б могли прискорити добровільне дотримання домовленостей із залученням фахівців органів опіки та піклування. За таких обставин суд вбачає підстави для встановлення іншого, відмінного від заявленого позивачем, графіку її спілкування з сином, зокрема: у суботу першого та третього тижня кожного місяця з 13 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. та у неділю другого та четвертого тижня кожного місяця з 13 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. На думку суду такий графік відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини, оскільки при регулярних зустрічах з матір`ю кожного тижня у визначений вихідний день дитина подолає емоційне відчуження, такий графік відповідатиме віковим потребам дитини та не порушуватиме прав батька на спілкування із сином у свій вихідний день. Також суд, враховуючи думку дитини, дійшов до висновку, що на даному етапі ночівля [PERSON] в житловому приміщенні, яке належить свекрусі позивача, не відповідатиме його інтересам. Суд з урахуванням підліткового віку дитини (15 років) та оцінки зазначених вище обставин, вважає, що тривале (протягом 7 днів узимку та 30 днів влітку, як того бажає позивач) перебування з дитини з матір`ю, за відсутності усталеного зв`язку, може призвести до психоемоційного напруження, і мати зворотній ефект у налагодженні стосунків між ними, та приходить до висновку про можливість спільного відпочинку позивача із сином, з метою оздоровлення, протягом чотирнадцяти днів в липні або в серпні кожного року, з врахуванням думки дитини. Ухвалюючи рішення у даному випадку, суд керується критерієм найкращих інтересів дитини. Однак не тільки суд повинен виходити із даного принципу, але й матір дитини, оскільки в цьому контексті, важливо налагодити зв`язок із дитиною, зберегти спорідненість, щоб дитина відчувала материнство та захищеність. Зміна обставин чи правовідносин, що мають істотне значення при визначенні способу участі одного з батьків у вихованні дитини, в тому числі з врахуванням емоційного зближення матер із сином, не позбавляє позивачку права у майбутньому звернутись до суду з позовом про встановлення іншого способу її участі у вихованні дитини, у разі недосягнення згоди в позасудовому порядку. Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial