Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-19 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника - адвоката Масловського І.А. звернулась з даним позовом до суду. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 24 червня 2024 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України. Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що з 13 січня 2020 року і до теперішнього часу працює на посаді вчителя інформатики в школі І-ІІ ступенів №248 Деснянського району м. Києва. Від шлюбу позивач має малолітнього сина - [PERSON] , якого з листопада 2018 року виховує сама, без батька. Батько дитини ухиляється від участі у вихованні сина, нерегулярно сплачує мінімальну суму аліментів, з дитиною не спілкується та не підтримує жодних відносин з листопада 2018 року. Неодноразово позивач зверталась до відповідача із заявами щодо надання щорічної додаткової оплачуваної соціальної відпустки тривалістю 10 календарних днів як одинокій матері, яка виховує дитину сама та без батька відповідно до п. 5 ст. 19 Закону України «Про відпустки» №504 від 15.11.1996 року, однак постійно та протягом тривалого терміну часу отримувала від керівника учбового закладу відмову. В подальшому, за захистом свого права на відпустку, позивач звернулась із заявою до Голови ПК, де просила повідомити, чи передбачено колективним договором школи І-ІІІ ступенів №248 надання додаткової оплачуваної соціальної відпустки тривалістю 10 календарних днів одинокій матері, яка виховує дитину без батька. 01.04.2024 року позивач отримала відповідь, в якій було чітко зазначено, що вищезазначена відпустка передбачена колективним договором та розлучена жінка для отримання цього виду відпусток повинна надати копію свідоцтва про народження дитини, копію свідоцтва про розірвання шлюбу та документи, які підтверджують, що батько не бере участі у вихованні, зокрема це може бути довідка зі школи. Однак, позивач звертає увагу, що всі вищезазначені документи нею надавались відповідачу, однак, відпустка надана не була та її законні вимоги були залишені без задоволення. Позивач вважає, що за час її роботи, відповідач систематично та неодноразово порушував її трудові права щодо ненадання вищезазначеної відпустки. Позивач вважає, дії відповідача є незаконними та протиправними, а тому вона змушена звертатись до суду з вказаним позовом та просить суд зобов`язати відповідача в особі директора Бахмач Т.О. надати позивачу оплачувану соціальну відпустку в 2024 році за один з періодів 2020-2023 року та в послідуючих роках під час існування трудових правовідносин між сторонами надавати відповідну відпустки як одинокій матері, яка самостійно виховує дитину до 18 років, стягнення судових витрат в розмірі 4 239,20 грн., моральної шкоди, яку позивач оцінює в 40 000 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 15 000 грн. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. 03.07.2024 року від позивача на адресу суду надійшло клопотання, в якому позивач зазначає, що відповідно до рішення суду про зміну прізвища дитини, Броварським міськрайонним судом Київської області у справі №361/9072/20 від 09.11.2021 року було встановлено на підставі довідки, наданої школою, де навчався син позивача, що « … протягом періоду навчання сина батько дитини [PERSON] жодного разу не цікавився успіхами сина та не відвідував батьківські збори …». «…Водночас, батьком [PERSON] не надано жодних доказів на спростування аргументів позивача ( [PERSON] ), як і не надано доказів його участі у вихованні, розвитку, спілкуванні, матеріальному забезпечення дитини…». Також відповідно до рішення суду щодо стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини Броварським міськрайонним судом Київської області у справі №361/2018/19 від 17.07.2020 року було встановлено відповідно до показів шести свідків, що батько не приймає участі у вихованні свого малолітнього сина. Відповідні рішення суду у справі №361/9072/20 від 09.11.2021 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про зміну прізвища дитини та у справі №361/2018/19 від 17.07.2020 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини наявні в матеріалах позовного провадження Справа №754/8768/24 за позовом [PERSON] до школи І-ІІІ ступенів №248 в особі директора Бахмач Т.О. та суд може перевірити встановлені факти під час розгляду справи по суті та прийняття рішення у справі. Просила прийняти до уваги ці факти при розгляді справи. 16.07.2024 року від позивача на адресу суду надійшло клопотання - додаткові пояснення з наданням додаткових доказів. 23.07.2024 року від позивача на адресу суду надійшла заява про долучення до матеріалів справи додаткових письмових доказів. 08.08.2024 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Відзив обґрунтовано тим, що позивач, працюючи в школі тривалий період часу вперше звернулась із заявою про надання їй додаткової оплачуваної відпустки тривалістю 10 календарних днів як одинокій матері відповідно до п. 5 ст. 19 Закону України «Про відпустки» лише в жовтні 2023 року. Позивач позиціонує себе як одинока матір, яка виховує дитину без батька, проте оцінити достатність та допустимість наданих нею документів і якості доказів її соціального статусу відповідач не вбачає за можливе, оскільки раніше про своє положення інформації позивач не надавала, а також відсутня достовірна інформація про участь (неучасть) батька у вихованні сина. Позивач наголошує, що пільги одиноких матерів поширюються на жінок, які розлучились і виховують дитину без батька, якщо батько проживає окремо, незважаючи на факт утримання батьком своєї дитини шляхом сплати аліментів. Крім того, відповідач зазначає, що з 18 вересня 2023 року син позивача, став учнем школи №248, де він навчається станом на сьогоднішній день. В свою чергу, з часу як дитина стала учнем школи №248, його батько - [PERSON] відвідував навчальний заклад, спілкувався з класним керівником та директором, залишав свої контактні дані та зокрема ним було передано адміністрації школи документи, які ставили під сумнів заяви позивача про неучасть батька в житті свого сина. Також батько пояснив, що між батьками є триваючий конфлікт щодо дитини та можливостей реалізації батьком своїх батьківських прав. Також, батько повідомив про факти побиття позивачем свого сина, зокрема перелому пальця, і на підтвердження своїх слів надав адміністрації закладу копію звернення №7365 від 11.02.2022 року до Деснянського управління поліції ГУН в місті Києві про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення - домашнього насильства стосовно малолітнього [PERSON] , повідомлення про внесення до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань №12023100030001598 від 19.05.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України. Батько малолітнього [PERSON] неодноразово стверджував, що саме матір усіляко перешкоджає йому брати участь у житті сина. За таких обставин адміністрація школи не встановила за можливе прийняти управлінське рішення про надання позивачу додаткової оплачуваної відпустки, оскільки з огляду на триваючий конфлікт між батьками та на те, що кожен із батьків має своє бачення ситуації, яка склалася, то питання участі батька у вихованні сина є принциповим і визначальним у призначенні додаткової соціальної відпустки [PERSON] . Відповідач також у відзиві зазначив, що в своїх діях керується виключно діючим законодавством України, яке в свою чергу не містить конкретного переліку документів, які слід пред`явити жінці, яка виховує дитину без батька для отримання додаткової соціальної відпустки. Відповідач не наділений повноваженнями встановлювати юридичні факти та здійснювати тлумачення законодавства. На підставі викладеного відповідач просить суд про відмову у задоволенні позову. 15.08.2024 року від позивача на адресу суду надійшли заперечення на відзив, в яких остання зазнчає, що дійсно з 18.09.2023 її син, [PERSON] , навчається в школі №248 по сьогоднішній день. Позивачу стало відомо, що батько дитини дійсно лише один раз за весь навчальний рік приходив до школи та спілкувався з керівництвом школи та класним керівником. Але основною метою батька було спаплюження репутації позивача, а не зацікавленість у житті сина, оскільки в той час, коли батько відвідував школу, син перебував в приміщенні школи на уроках, але батько до сина не підійшов і не забажав його навіть побачити, хоча постійно скаржиться, що позивач начебто чинить перешкоди у спілкуванні із сином, б`є сина, веде аморальний спосіб життя. Крім того, додатково пояснила, що [PERSON] , перебуваючи в шлюбі неодноразово піднімав руку на позивача та сина, і в результаті чого був засуджений Деснянським районним судом міста Києва номер провадження 1-кп/754/638/20, номер справи 754/2594/20 за ч.1 ст. 125 КК України. Неодноразово [PERSON] проти [PERSON] подавав заяви про злочини, декілька разів відкривались різні кримінальні справи, але всі вони були закрити за відсутністю доказів. Щодо кримінальної справи про домашнє насильство, теж справа закрита, оскільки син просто впав та зламав палець під-час падіння.Дитина зареєстрована за місцем проживання батька, однак судом визначено місце проживання дитини разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Окрім того, [PERSON] постійно проживає з позивачем, яка займається його вихованням, турбується про його достаток та духовний розвиток. Біологічний батько взагалі не приймає участі у вихованні дитини та фактично перешкоджає позивачу у отриманні відповідних соціальних гарантій, передбачених законодавством України.Позивач вважає, що вона має юридичне право на соціальну відпустку та її отримання і тому позовні вимоги є вмотивовані та такими, які підлягають задоволенню. Також до наданих заперечень долучено письмові докази, які позивач просила долучити до матеріалів справи. 19.08.2024 року від сторони відповідача на адресу суду надійшли заперечення на заперечення на відзив. Сторона відповідача зауважила суду, що надіслані позивачем електронною поштою файли «колдоговір.jpg», «зображення_viber_2024-08-13_17-06-53-020», «зображення_viber_2024-08-13_17-06- 02-944», «Військ білет1», «Військ білет2», «Ф-5 масловськии», «загран1», «штамп», «Заперечення на відзив про відпустку (1)», «Вирок суду побиття», «Акт відсутність батька у вихованні» за результатами перевірки не містять електронний підпис. Таким чином, вважають, що надіслані документи не можуть бути прийняти до уваги судом та факт їх надсилання в такому вигляді не може розцінюватись як виконання вимоги ч .4 ст. 178 ЦПК України про обов`язкове надсилання відповіді на відзив та доданих до нього документів іншим учасникам справ. Суд не бере до уваги вказані доводи сторони відповідача, оскільки позивачем направлені заперечення на відзив через особистий кабінет в системі «Електронний суд» з використанням власного електронного цифрового підпису, оскільки відповідно до абзацу 2 частини 8 статі 14 ЦПК України, подання процесуальних та інших документів, вчинення інших процесуальних дій в електронній формі за допомогою ЄСІТС, можливо лише з використанням власного електронного цифрового підпису. Крім того, сторона відповідача звертала увагу суду на розбіжність у фактах, на які посилається позивач та можливої недостовірності доказів. Зокрема, позивачем надано фото Довідки №1825 від 14 червня 2022, видану Командиром військової частини [NUMBER] про те, що представник позивача - адвокат Масловський І.А. з 25 лютого 2022 року перебуває на військовій службі в військовій частині [NUMBER] . В той час позивач зазначає «…Мій адвокат наразі захищає Україну та перебуває в гарячих точках на Сході України (копія військового білета Масловського І.А. додається)», і надає в якості доказів неучасті батька у виховання сина «Акт підтвердження відсутності участі батька у вихованні дитини», в тому числі, за підписом представника позивача адвоката Масловського І.А., який датовано 21 травня 2024 року, складено та підписано в місті Києві, в той час як військова частина [NUMBER] , згідно наданої довідки знаходиться в [ADDRESS] , при цьому не додано доказів перебування підписанта Акту, [PERSON] , саме в місті Києві. З огляду на зазначене просили суд не приймати до уваги в якості доказу «Акт підтвердження відсутності участі батька у вихованні дитини», підписаний представником позивача адвокатом Масловським І.А. Вказаний доказ на думку сторони відповідача не може вважатись достовірним в розумінні ст. 79 ЦПК України. З огляду на викладене сторона відповідача просила суд не приймати до уваги заперечення на відзив, поданий позивачем з порушенням вимог ч. 4 ст.178 ЦПК України. 02.09.2024 року від сторони позивача на адресу суду надійшло клопотання про доручення додаткових доказів по справі. 06.09.2024 року від сторони позивача на адресу суду надійшла заява, в якій сторона позивача зазначає, що 21 травня 2024 року її адвокат перебував у м. Києві, на що додано копію відпускного квитка та відмітки про постановку та зняття з обліку, де вказано, що з 20 травня 2024 року по 05 червня 2024 року [PERSON] перебував у щорічній відпустці. А «Акт підтвердження відсутності участі батька у вихованні дитини» був підписаний 21 травня 2024 року, тобто саме під-час перебування її адвоката у щорічній відпустці в м. Києві. Саме тому «Акт підтвердження відсутності участі батька у вихованні дитини» є легітимним. З огляду на вищезазначене, просила суд при винесенні рішення прийняти до уваги в якості доказу «Акт підтвердження відсутності участі батька у вихованні дитини», підписаний її адвокатом, [PERSON] . 19.09.2024 року, 24.09.2024 року, 14.10.2024 року, 21.10.2024 року, 18.11.2024 року та 19.11.2024 року від сторони позивача на адресу суду надійшли клопотання про долучення додаткових доказів по справі. Ухвалою суду від 15.11.2024 року залучено до участі у справі в якості третьої особи - [PERSON] . 20.11.2024 року від третьої особи на адресу суду надійшли письмові пояснення. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч. 1 ст. 83 ЦПК України). Тобто процесуальний обов`язок доведення позовних вимог, у т.ч. надання відповідних доказів (письмових, речових і електронних доказів; висновків експертів, показань свідків) покладено саме на позивача. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, дослідивши наявні матеріали справи, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до копії трудової книжки [PERSON] 13 січня 2020 року прийнята на роботу вчителем інформатики в школі І-ІІІ ступенів №248 Деснянського району м. Києва за строковим трудовим договором по 26.06.2029 року (наказ№9-к від 11.01.2020), з 10.06.2020 року переведена на умови безстрокового трудового договору (наказ№139-с від 10.06.2020), де і продовжує працювати. Позивач 15 травня 2010 року зареєструвала шлюб з гр. [PERSON] , рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2019 року шлюб було розірвано, що підтверджується копією рішення суду. Від шлюбу у подружжя народився син - [PERSON] , [INFO] , згідно копії повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26 жовтня 2022 року, прізвище дитини було змінено на « [PERSON] » на підставі рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 листопада 2021 року. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2020 року визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] разом із матір`ю [PERSON] , за місцем її проживання: [ADDRESS] . Стягнуто [PERSON] , аліменти в розмірі частини від усіх видів його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, на утримання неповнолітнього сина: [PERSON] , починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття на користь матері дитини [PERSON] . Вказаним рішенням в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] третя особа служба у справах дітей та сім`ї Броварської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком - відмовлено. Позивач 16.10.2023 року, 22.11.2023 року, 14.12.2023 року, 31.01.2024 року, а також 03.06.2024 року зверталась до відповідача із заявами про надання додаткової відпустки, яка належить їй як одинокій матері відповідно до ст.19 Закону України «Про відпустки», однак отримувала відмову. Відповідно до ч. 1 ст. 182-1 КЗпП України, ч.1 ст. 19 Закону України «Про відпустки» жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів. Статтею 4 Закону України «Про відпустки» визначено такий вид відпустки як соціальна, до якої зокрема віднесено і додаткову відпустку працівникам, які мають дітей (стаття 19 цього Закону). З наведеного слідує, що одинока матір має право на щорічну додаткову оплачувану відпустку. Поняття одинокої матері визначено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.92 р. № 9 (із змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів». Згідно з п.9 цієї постанови одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову, іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама. Це визначення терміну «одинока мати» застосовується лише для надання пільг і гарантій, установлених трудовим законодавством щодо відпусток. За цим визначенням для визнання «іншої жінки» одинокою необхідно дві ознаки: вона сама і виховує, і утримує дитину. Факт розлучення не надає автоматично статусу одинокої матері, водночас, як і сплата аліментів не свідчить про те, що батько бере участь у вихованні дитини (для такого статусу важлива саме відсутність участі батька у вихованні, а не утримання дитини). Згідно з неодноразовими роз`ясненнями Мінсоцполітики, батька лише тоді може бути визнано таким, що бере участь у вихованні дитини, якщо він або проживає разом з дитиною, або є докази іншої участі батька у вихованні дитини. У чинному законодавстві відсутній конкретний перелік документів, які можуть слугувати доказом того, що розлучена жінка виховує дитину самостійно (без батька). За сталою практикою та поясненнями, що слідують із численних листів Мінсоцполітики, такими документами можуть бути: рішення суду про позбавлення батька дитини батьківських прав; ухвала суду або постанова слідчого про розшук батька дитини за позовом про стягнення аліментів; акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією чи будь-якою іншою комісією, утвореною на підприємстві, в якому зі слів сусідів (за наявності їх підписів у акті) підтверджується факт відсутності участі батька у вихованні дитини; довідка зі школи (дитячого садочка) про те, що батько не бере участі у вихованні дитини (не спілкується з вчителями, не забирає дитину додому, не бере участі у батьківських зборах) тощо. Окрім одного з вищевказаних документів, жінці також слід надати роботодавцеві копії свідоцтв про народження дитини та про розірвання шлюбу. Як встановлено з матеріалів даної справи, дитина [PERSON] , народжений у зареєстрованому шлюбі та запис про батька внесено на підставі ст.133 СК України. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Тобто, кожен з батьків має дбати про те, щоб дитина була забезпечена необхідним харчуванням, одягом, відвідувала школу, а також проводити час з дитиною, займатися її вихованням та розвитком. Позивачем надано суду копію характеристики з місця навчання [PERSON] в СШ №312 з поглибленням вивченням англійської мови міста Києва за травень 2020 рік, в якій зазначено, що «… [PERSON] приймає саму активну участь у житті класу, відвідує батьківські збори, консультації, допомагає в організації дозвілля, є членом батьківського комітету класу, чого не можна сказати про батька, [PERSON] , який за всі роки навчання не цікавився успіхами дитини і жодного разу не був у школі…». Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом, зокрема позбавлення батьківських прав. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, сформованій в постанові від 29.09.2021 року по справі № 459/3411/18, провадження № 61-10531св21, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Отже, системний та логічний аналіз вказаних норм закону вказує на те, що статусу одинокої матері жінка набуває у таких випадках: 1) при реєстрації народження дитини; 2) у разі смерті батька дитини; 3) у разі позбавлення батька батьківських прав. Відповідно до копії розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 18.04.2023 року №198 «Про участь батька у вихованні малолітнього [PERSON] », за зверненням [PERSON] , визначено порядок спілкування батька, [PERSON] з малолітнім [PERSON] , [INFO] . Крім того, як зазначає сторона відповідача та надає письмові докази, батько дитини - [PERSON] відвідував навчальний заклад. Залишив школі свої контактні дані і виявив цікавість навчанням свого сина в новій для нього школі. Таким чином, характеристика з минулого місця навчання дитини - СШ №312 та інформація, яка надана з учбового закладу - СШ №248, де зараз навчається дитина, містять різні відомості щодо участі батька у вихованні дитини. Крім того, в письмових поясненнях [PERSON] , зазначено, що позивач чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, жодного разу не надала йому можливості зустрітися з сином, при цьому остання не виконує розпорядження Деснянської РДА в м. Києві від 18.04.2023 року. Не маючи ніякої можливості зустрічатися з сином, він підтримує постійний контакт з класним керівником дитини та директором шкли. На спроби побачити сина в школі, позивач заборонила сину спілкуватися з батьком. Таким чином, зазначає, що [PERSON] вводить суд в оману і маніпулює. Методи і способи виховання дитини з ним не обговорювались і не узгоджувались. Аліменти сплачує регулярно і в повному обсязі. Таким чином, правові підстави вважати, що [PERSON] з розірванням шлюбу та не участю батька у вихованні дитини набула статус одинокої матері, відсутні. Судом встановлено, що позивач не зверталася до суду з позовом про позбавлення батька дитини батьківських прав. Доводи позивача про те, що батько ухиляється від надання допомоги по утриманню дитини та не цікавиться його життям не підтверджено належними доказами, оскільки письмовими доказами, наданими відповідачем та третьою особою, підтверджено зворотне. Відповідно до ч. 2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. При розв`язанні спору суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення від 21.01.1999 р. у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 28.10.2010 р. у справі «Трофимчук проти України», від 09.12.1994 р. у справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01.07.2003 р. у справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07.06.2008 р. у справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії»), надав оцінку усім юридично значимим факторам, доводам сторін та обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; вичерпно реалізував юридичні механізми з`ясування об`єктивної істини. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Оцінивши досліджені по справі докази, суд приходить до висновку, що [PERSON] не довела об`єктивними, достатніми та допустимими доказами того факту, що вона має статус одинокої матері, що є підставою для надання додаткової відпустки, а тому в задоволенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити. Що стосується позовної вимоги щодо відшкодування позивачу моральної шкоди в розмірі 40 000 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до роз`яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, розмір моральних страждань визначається з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача чи інших обставин. З вищенаведеного слідує, що для відшкодування моральної шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30 січня 2018 року в справі № 804/2252/14. Однак, позивачем не надано суду жодного доказу спричинення їй моральної шкоди відповідачем, не зазначено та не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та настанням будь-яких негативних наслідків внаслідок таких дій для позивача, в тому числі у вигляді моральної шкоди. Також позивач не довела, які саме душевні страждання вона зазнала і в чому вони проявились, з урахуванням того, що позивачем суду не доведено її статус «одинокої матері». Під час розгляду справи позивачем жодних належних та допустимих доказів надано не було. За таких обставин, з огляду на відсутність обов`язку суду щодо збирання доказів, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди. Положеннями ЦПК України визначено види судових витрат. Зокрема, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч. 3 статті 133 ЦПК України). Згідно ст. 141 ЦПК України у зв`язку із відмовою в позові в повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed