Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-19 00:00:00

24 березня 2023 року представник [PERSON] адвокат Міщенко А.М. звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просив ухвалити рішення, яким виселити відповідача з квартири [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~В обґрунтування позовних вимог наведено наступне. \~ \~ \~ \~ [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 27 липня 2021 року. У вказаній квартирі з 2002 року зареєстрований та проживає відповідач, який був туди вселений матір`ю позивачки [PERSON] , з якою відповідач перебував у шлюбі. Після набуття права власності на квартиру [PERSON] не надавала згоду [PERSON] на проживання у ній, членом її сім`ї він ніколи не був, спільного господарства вона з ним не вела, 28 грудня 2021 року шлюб між її матір`ю та [PERSON] був розірваний. Вимоги позивачки до відповідача щодо виселення з її квартири останнім ігноруються, при тому відповідач забезпечений власним житлом та має з 2009 року у своїй одноосібній власності квартиру [ADDRESS] . Відмову [PERSON] щодо виселення з належного їй житла позивач вважає порушенням її права власності, в зв`язку з чим, покликаючись до ст. 41 Конституції України, ст. ст. 383, 391 ЦК України, ст. 156 ЖК України, просить позов задовольнити. (а.с. 2-3) \~ \~ \~ \~Ухвалою судді Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 березня 2023 року ( суддя Гармаш Т.І.) позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду судом та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі. (а.с. 20) 12 квітня 2023 року [PERSON] представив суду Відзив на позовну заяву, у якому в задоволенні позовних вимог [PERSON] просив відмовити. Обґрунтовуючи свої заперечення проти позовних вимог зазначав про те, що з матір`ю позивачки [PERSON] з 1999 року проживали однією сім`єю як чоловік та дружина , а 25 липня 2008 року зареєстрували шлюб. В період спільного проживання до реєстрації шлюбу він з [PERSON] купили квартиру [ADDRESS] , у 2002 році зареєструвалися у ній та , постійно проживаючи там, спільно виконали суттєві ремонті та будівельні роботи. Після перенесення ним двох інсультів та встановлення в зв`язку з цим йому інвалідності, [PERSON] запропонувала йому подарувати їх спільну квартиру, яка документально була оформлена на неї, [PERSON] , мотивуючи це їх віком та його станом здоров`я, на що він, довіряючи їй, погодився. Після дарування квартири позивачу [PERSON] запропонувала розірвати їхній шлюб з метою уникнення відповідальності за борги по комунальним послугам за належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] , якою користується його син [PERSON] зі своєю співмешканкою. Він пристав на пропозицію [PERSON] і за їх спільною заявою 28 грудня 2021 року шлюб між ними був розірваний. Після цього, в червні 2022 року [PERSON] стала вимагати від нього виселитися з квартири та стала погрожувати змінити замки. Будучи на законних підставах зареєстрованим у спірній квартирі та фактично не маючи іншого житла, так як у його квартирі проживає його син, він продовжує проживати за місцем реєстрації. Вважає, що [PERSON] та її дочка від першого шлюбу [PERSON] ввели його в оману та штучно створили обставини про відсутність у нього права спільної сумісної власності на дану квартиру, чим порушують його майнові права як її фактичного співвласника. (а.с. 29) Крім того, 12 квітня 2023 року [PERSON] заявив зустрічний позов до [PERSON] , [PERSON] , у якому просив визнати за ним право спільної сумісної власності в рівних частинах з [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . 04 липня 2023 року [PERSON] подав суду зустрічну позовну заяву в новій редакції, у якій свої вимоги доповнив позовною вимогою про встановлення юридичного факту його спільного проживання з [PERSON] однією сім`єю як чоловіка і жінки без шлюбу з 1999 року до [INFO] , тобто до дати державної реєстрації шлюбу між ними. Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги [PERSON] вказував, що він та [PERSON] проживали як чоловік та жінка однією сім`єю з 1999 року, офіційно шлюб зареєстрували 25 липня 2008 року. За період спільного проживання до моменту реєстрації шлюбу він та [PERSON] у лютому 2002 року спільно придбали квартиру [ADDRESS] , у якій він зареєструвався в тому ж році. Постійно проживаючи в даній квартирі він та [PERSON] спільно виконали в ній суттєві ремонтні та будівельні роботи, зробили до неї прибудову. Після перенесених ним двох інсультів та встановлення йому інвалідності, [PERSON] запропонувала йому подарувати зазначену квартиру її дочці від першого шлюбу [PERSON] , мотивуючи своє прохання їх віком та станом здоров`я, на що він погодився. Так як квартира документально була оформлена на [PERSON] , то нею і був оформлений договір дарування 27 липня 2021 року. Після дарування квартири [PERSON] запропонувала йому розірвати їх шлюб, посилаючись на те, що його син від першого шлюбу [PERSON] має суттєві борги по комунальним платежам за користування квартирою [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] , так як тоді ці борги будуть стягуватися не з них обох, а тільки з нього. Він пристав на пропозицію [PERSON] і за їх спільною заявою 28 грудня 2021 року їх шлюб був розірваний. Після цього він та [PERSON] продовжили проживати за тією ж адресою, однак в червні 2022 року вона стала вимагати від нього виселитися з квартири та пригрозила замінити дверні замки. Однак, будучи на законних підставах зареєстрованим в квартирі, він продовжує проживати в ній. [PERSON] вважає, що відповідачі , попередньо ввівши його в оману та штучно створивши обставини про відсутність у нього права спільної сумісної власності на дану квартиру, порушують його майнові права як її фактичного співвласника, що змусило його звернутися з зустрічними позовними вимогами. Посилаючись на ст. 43 Конституції України, ст. 368 ЦК України, ст. 74 СК України, просить зустрічний позов задовольнити. (а.с. 31-32, 62-63) Ухвалою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області ( суддя Гармаш Т.І.) від 19 липня 2023 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про встановлення юридичного факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на квартиру об`єднано в одне провадження з первісним позовом. (а.с. 74-75) Ухвалою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області ( суддя [PERSON] ) від 20 листопада 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с. 101) 24 листопада 2023 року у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] у відставку, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, головуючим суддею визначено суддю Волошину Н.Л, (а.с. 108-109) Ухвалою судді Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30 листопада 2023 року прийнято до провадження вищезазначену цивільну справу, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. (а.с. 111-112) Ухвалою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 січня 2024 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с. 123-124) Ухвалою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02 квітня 2024 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання правочину удаваним ( справа № 401/2514/23). (а.с. 168-170) Ухвалою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 грудня 2024 року провадження у справі поновлено. (а.с. 191-192) Позивач [PERSON] на судовий розгляд не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Міщенко А.М. первісні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позові. В задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] просив відмовити за необґрунтованістю та безпідставністю. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Татарчук О.В. в ході судового розгляду справи первісні позовні вимоги не визнали, зустрічні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] до суду не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник [PERSON] адвокат Міщенко А.М. просив суд відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог з огляду на їх безпідставність. Заслухавши доводи представників сторін, відповідача [PERSON] , свідчення свідків, дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. У відповідності до копії договору дарування квартири від 27 лютого 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Світловодського міського нотаріального округу Соломоненком В.В. , [PERSON] ( [PERSON] ) та [PERSON] ( Обдарована) уклали договір, за яким [PERSON] подарувала , а Обдарована прийняла у дар квартиру [ADDRESS] . Квартира однокімнатна , загальною площею 36, 2 кв. м. (а.с. 67) Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02 травня 2024 року , ухваленим у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання вищезазначеного договору дарування квартири удаваним правочином. (а.с. 179-181, 182-189) Згідно копії технічного паспорту на квартиру, що знаходиться у власності [PERSON] від 27 жовтня 2009 року вбачається, що квартира [ADDRESS] складається з двох кімнат , її загальна площа складає 43, 4 кв. м. (а.с. 8-9) Як вбачається з копії договору дарування від 27 липня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Васильченком В.М., [PERSON] ( Дарувальник) та [PERSON] ( Обдаровувана) уклали договір, за яким дарувальник передала у власність Обдаровуваної, а Обдаровувана прийняла квартиру [ADDRESS] . Квартира двокімнатна, загальною площею 43, 4 кв. м. Право власності [PERSON] на вказану квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстр рацію права власності. (а.с. 6-7) Заявою від 27 липня 2021 року, поданою приватному нотаріусу Світловодського міського нотаріального округу Васильченку В.М., [PERSON] заявив про відсутність у нього заперечень проти дарування квартири [ADDRESS] . (а.с. 96) З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні / будинку осіб , виданої 20 березня 2023 року головою правління ОСББ «Обрій-6» Юшком В.І. вбачається, що за адресою [ADDRESS] зареєстровані : з 16 квітня 2002 року [PERSON] ( власник), з 16 квітня 2002 року [PERSON] ( колишній чоловік), з 02 серпня 2005 року [PERSON] ( донька) . (а.с. 10) Згідно копії договору дарування квартири від 23 грудня 2009 року, посвідченого нотаріусом Світловодського міського нотаріального округу Васильченком В.М., [PERSON] ( [PERSON] ) та [PERSON] ( Обдарований) уклали договір, за яким дарувальник передав у власність Обдарованого, а Обдарований прийняв квартиру [ADDRESS] . Квартира однокімнатна, загальною площею 30. 2 кв. м. Право власності [PERSON] на вказану квартиру зареєстровано в Світловодському міжміському бюро технічної інвентаризації 22 січня 2010 року, що підтверджується відповідним реєстраційним посвідченням . (а.с. 12, 13) Згідно копії повторно виданого свідоцтва про розірвання шлюбу від 15 лютого 2024 року серії [NUMBER] , 19 квітня 2004 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що складено актовий запис № 70. (а.с. 151) Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища, 25 липня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який був 28 грудня 2021 року розірваний на підставі заяви подружжя від 26 листопада 2021 року, свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 28 грудня 2021 року. (а.с. 11, 36) Вирішуючи спір по суті, суд зазначає таке. У статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з\~\~позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України. Вказана норма передбачає усунення порушень права власності будь-яким способом, у тому числі, й шляхом виселення. У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.2 ст.64 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника будинку належать дружина (чоловік) власника, їх діти і батьки. Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК України - члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.\~ При цьому судом встановлено та підтверджується належними, допустимим та достатніми доказами, які були досліджені судом, що [PERSON] не є та ніколи не був власником квартири [ADDRESS] , яка з 27 липня 2021 року належить на праві власності [PERSON] , до членів сім`ї якої він не відносився і не відноситься . Вселення [PERSON] в спірну квартиру відбулося на підставі згоди колишнього власника [PERSON] , яка втратила право власності на дане житло на підставі договору дарування квартири від 27 липня 2021 року. Після зміни власника квартири [PERSON] самостійного права на житло по [ADDRESS] з підстав передбачених законом (найм, оренда тощо) не набув, його право користування вказаною квартирою було похідним від прав колишнього власника [PERSON] , членом сім`ї якої він був як її чоловік ( нині колишній) , [PERSON] має власне житло, а саме квартиру [ADDRESS] , відтак позовні вимоги нового власника [PERSON] про виселення відповідача з належного їй житлового приміщення є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. Дані висновки суду відповідають правовій позиції, викладеній у постанові КЦС ВС від 15серпня 2018 року у справі №595/1271/16-ц. Вимоги зустрічного позову про встановлення юридичного факту спільного проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім`єю як чоловіка і жінки без шлюбу з 1999 року до [INFO] є безпідставними, оскільки факт проживання чоловіка і жінки, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, може встановлюватись лише з 01 січня 2004 року, крім того, як встановлено в ході судового розгляду, [PERSON] до 19 квітня 2004 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що виключає можливість встановлення факту його проживання в цей період з іншою жінкою, а саме [PERSON] однією сім`єю як чоловіка та дружини. Так як необхідність встановлення факту спільного проживання однією сім`єю з [PERSON] [PERSON] пов`язував з метою доведення в порядку ст. 74 СК України обставин щодо набуття ними права спільної сумісної власності на спірну квартиру в лютому 2002 року, встановлення такого факту проживання у період з 20 квітня 2004 року до 25 липня 2008 року не має правового значення в межах правовідносин, що є предметом судового розгляду. [PERSON] звертався до суду з позовом про визнання до [PERSON] , [PERSON] про визнання правочину купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] удаваним. Позов мотивував тим, що з 1999 року спільно з [PERSON] проживали однією сім`єю, шлюб був між ними зареєстрований 25 липня 2008 року. За час спільного проживання, а саме 27 лютого 2002 року придбали у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Придбання квартири зареєстрували як нібито подарунок на ім`я [PERSON] , хоча насправді квартиру купили за спільні кошти, які [PERSON] особисто передав [PERSON] під час укладення договору дарування. Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02 травня 2024 року, залишеним без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 21 листопада 2024 року, позовні вимоги [PERSON] було залишено без задоволення. При цьому судами було встановлено, що позивач, з огляду на правову позицію у суді, вважає, що має право на спірну квартиру, яка була придбана спільно з відповідачкою в період сумісного проживання без реєстрації шлюбу. Відповідно до положень ст. 74 СКУ (на яку вказує позов та у висновках суд), якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Положення СКУ у своїх постановах розтлумачив Верховний Суд. Так, у справі №522/25049/16-ц ВС зазначив, що «Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Закон визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Звертаючись з позовом до суду, на підтвердження факту спільного проживання з відповідачем, відповідач вказав про такий факт і зазначив про реєстрацію в квартирі з квітня 2002 року. Однак, законодавець звертає увагу, що ні чоловік, ні жінка не повинні перебувати у такий період у іншому шлюбі, адже це суперечитиме чинному законодавству України, публічному порядку та моральним засадам суспільства. До того ж статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу (або ж належно встановленого проживання однією сім`ю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу), але за особисті кошти одного з них, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності, а є особистою приватною власністю того, за особисті кошти якого воно придбане.\~Факт проживання чоловіка і жінки, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою може встановлюватись лише з 01 січня 2004 року. Таким чином, законодавець чітко зазначив, що режим спільного сумісного майна осіб, які проживали як чоловік і жінка, може мати місце лише з 01.01.2004р, ще і за умови не перебування в шлюбі з іншими особами. Жодна з регламентованих законодавцем умов у спірних правовідносинах не дотримана, відтак заявляти про удаваність правочину, з огляду на придбання квартири за спільні кошти, внаслідок проживання однією сім`єю, не відповідає вимогам законодавства.(а.с. 179-181, 182-189) За наведених підстав показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , кожен з яких окремо свідчили про відомі їм обставини набуття у власність сторонами спірної квартири та проведення у ній ремонту, спільного проживання [PERSON] та [PERSON] , так само не мають правового значення в контексті встановлених судом обставин та відповідних їм правовідносин. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визнання за ним права «спільної сумісної власності в рівних частках» з [PERSON] та [PERSON] на спірну квартиру не ґрунтуються на жодних нормах матеріального права, є безпідставними та підлягають відхиленню судом. За таких обставин в задоволенні зустрічних позовних вимог належить відмовити в повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до положено ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved