Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-23 00:00:00

\~ \~ \~ \~До Вишгородського районного суду Київської області надійшла вищезазначена позовна заява. \~ \~ \~ \~Зі змісту уточненої позовної заяви вбачається, що 18.07.2005 року Вишгородською районною державною адміністрацією був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,7798 га, кадастровий номер 3221886000:03:116:0345, що знаходиться на території Новопетрівської сільської ради, на ім`я [PERSON] . Після смерті [PERSON] [INFO] спадщину, в тому числі зазначену земельну ділянку, прийняла [PERSON] . \~ \~ \~ \~ [PERSON] померла [INFO] . Після її смерті відкрилася спадщина, у тому числі на вищезазначену земельну ділянку. Спадкоємцями за заповітом померлої були її син [PERSON] та онук позивач [PERSON] . \~ \~ \~ \~Нотаріусом не було видано свідоцтв про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 0,7798 га, кадастровий номер 3221886000:03:116:0345, що знаходиться на території Новопетрівської сільської ради, оскільки [PERSON] , успадкувавши майно [PERSON] , і отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, не зверталася до відділу Держкомзему з приводу реєстрації свого права власності та отримання державного акту на своє ім`я. Крім того, нотаріусом було встановлено, що вказана земельна ділянка в Державному земельному кадастрі обліковується за іншою особою та має іншу площу. \~ \~ \~ \~ [INFO] помер [PERSON] . Спадкоємцем померлого є позивач [PERSON] . У той же час, нотаріусом також відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,7798 га, кадастровий номер 3221886000:03:116:0345, що знаходиться на території Новопетрівської сільської ради з тих же підстав, що і [PERSON] . \~ \~ \~ \~З урахуванням вищевикладеного, позивачі просили визнати за ними по 1/2 частці у праві власності на вказану земельну ділянку, здійснити виділ їх часток у натурі, скасувати право власності відповідачів на земельні ділянки з наступним внесенням змін до національної кадастрової системи України. Згідно з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі визначено суддю Рукас О.В. Ухвалою суду від 09.10.2024 року провадження у справі відкрито у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, встановлено строк для реалізації учасниками своїх процесуальних прав, зокрема, шляхом подачі заяв по суті справи. Ухвалою суду від 26.12.2024 року підготовче провадження було закрито, а справу призначено до судового розгляду. У судове засідання позивачі та їх представник не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце його проведення. До судового засідання від представника позивачів надійшло клопотання, в якому позовні вимоги було підтримано у повному обсязі та висловлено прохання про проведення судового розгляду за відсутності сторони позивача. У судове засідання відповідачі та їх представник не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце його проведення. До судового засідання представником відповідачів подано клопотання, в якому позовні вимоги було визнано у повному обсязі, підтверджено обставини та факти, викладені у позовній заяві, а також висловлено прохання про проведення судового розгляду за відсутності сторони відповідача. У судове засідання представник Петрівської сільської ради не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце його проведення. До судового засідання представником третьої особи подано клопотання про проведення судового розгляду за його відсутності за наявними матеріалами справи на розсуд суду. У судове засідання представник Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце його проведення. Про причини неявки представник третьої особи не повідомив, будь-яких заяв, клопотань від нього не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що всі учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, зважаючи на наявність клопотань сторін по справі про проведення судового розгляду за їх відсутності, а також враховуючи відсутність клопотань про відкладення судового розгляду, суд приходить до висновку про можливість здійснення судового розгляду за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідачами було повністю, безумовно та беззаперечно було визнано позовні вимоги, підтверджено обставини та факти, викладені у позовній заяві. Крім того, стороною відповідача було зазначено, що [PERSON] та [PERSON] не мають будь-яких правовстановлюючих документів на земельні ділянки з кадастровими номерами 3221886000:03:116:0345 та 3221886000:03:116:0448, з якою перша перетинається. Відповідачі не зверталися до уповноважених органів влади з заявою про отримання дозволу на розробку землевпорядної документації на ці земельні ділянки, їх відведення у власність, не отримували дозвіл на розробку такої документації, а відповідно не отримували права власності на ці земельні ділянки. Будь-яких заперечень щодо належності позивачам права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221886000:03:116:0345 у вказаному в позовній заяві розмірі у відповідачів немає. Враховуючи повне та безумовне визнання відповідачами позовних вимог, суд за результатами дослідження матеріалів справи, приходить до наступних висновків. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини: і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. ст. 319-321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема і з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відповідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що 18.07.2005 року на підставі розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації № 620 від 19.10.2004 року, № 185 від 11.04.2005 року на ім`я [PERSON] було видано державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯА № 595024 (а.с. 19), яким засвідчено право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,7798 га, кадастровий номер 3221886000:03:116:0345, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області. Вказаний акт було зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010534200329. З свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 26.10.2007 року (а.с. 20) судом встановлено, що [INFO] [PERSON] померла, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Вишгородського районного управління юстиції Київської області складено відповідний актовий запис № 244. З свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 1-4073 від 07.07.2008 року (а.с. 21) судом встановлено, що за життя [PERSON] склалася заповіт, яким на випадок своєї смерті розпорядилася своїм майном на користь [PERSON] . У зв`язку з цим до [PERSON] перейшло право власності на земельну ділянку площею 0,7798 га, кадастровий номер 3221886000:03:116:0345, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області. З свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 07.09.2012 року (а.с. 22) судом встановлено, що [INFO] [PERSON] померла, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вишгородського районного управління юстиції у Київській області складено відповідний актовий запис № 187. Судом встановлено, що за життя [PERSON] склала заповіт від 04.11.2011 року (а.с. 23), яким належне їй майно, де серед іншого земельна ділянка, в рівних частках заповіла [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Постановою державного нотаріуса Вишгородської державної нотаріальної контори від 17.09.2024 року (а.с. 67) [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , оскільки земельна ділянка площею 0,7798 га, кадастровий номер 3221886000:03:116:0345 згідно відомостей Державного земельну кадастру належить іншій сторонній особі та має площу 0,39 га. У свою чергу, за життя [PERSON] своїх спадкових прав на спадщину після смерті [PERSON] оформити не встиг. З свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 27.11.2023 року (а.с. 38) судом встановлено, що [INFO] [PERSON] помер, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) складено відповідний актовий запис № 3412. З листа Вишгородської державної нотаріальної контори № 48/02-14 від 18.01.2024 року (а.с. 39), свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-626 від 20.06.2024 року, № 1-623 від 20.06.2024 року (а.с. 40-41) судом встановлено, що за життя [PERSON] заповіту не склав, у зв`язку з чим спадкування належного йому майна здійснювалося у порядку спадкування за законом. Єдиним спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] є його дружина [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Вишгородської державної нотаріальної контори від 20.06.2024 року (а.с. 42) [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,7798 га, кадастровий номер 3221886000:03:116:0345, оскільки остання відповідно до відомостей Державного земельного кадастру належить сторонній особі, та має площу 0,39 га. З листа Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області № 29-10-0.331-10220/2-20 від 31.10.2023 року (а.с. 35) вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 3221886000:03:116:0345 була перенесена з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку у відповідності до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про державний земельний кадастр», зареєстрована на підставі Проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, розробленого КВІЗ [PERSON] та обліковується за [PERSON] . У свою чергу, земельна ділянка з кадастровим номером 3221886000:03:116:0448 була також перенесена в автоматизованому режимі, зареєстрована на підставі Проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, розробленого КВІЗ [PERSON] та обліковується за [PERSON] . При цьому у своєму листі ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області зазначає, що у місцевому фонді документації із землеустрою та оцінки земель взагалі відсутня будь-яка землевпорядна документація на земельні ділянки з кадастровими номерами 3221886000:03:116:0345, 3221886000:03:116:0448. З витягу з Державного земельного кадастру (а.с. 205-208) судом встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 3221886000:03:116:0345 дійсно обліковується за [PERSON] , однак при цьому інформація щодо факту державної реєстрації її права власності, дати та органу такої реєстрації відсутня. Так само відсутня і інформація щодо сертифікату землевпорядника, що займався розробкою землевпорядної документації. З цього ж витягу вбачається, що на цю земельну ділянку діють обмеження, оскільки вона входить до зони санітарної охорони та є територією, що зазначала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи. При цьому датою обмеження значиться 30.12.1899 року, тобто накладено задовго до самої Чорнобильської катастрофи. У свою чергу, земельна ділянка з кадастровим номером 3221886000:03:116:0448 обліковується за [PERSON] і так само не має інформації щодо реєстрації його права власності, сертифікату землевпорядника та містить таке саме обмеження від 30.12.1899 року. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що у встановленому законом порядку не зверталися до уповноваженого органу з заявою про відведення цих земельних ділянок, надання дозволу на розроблення проекту землеустрою. Відповідачі не отримували дозволу на розробку проекту землеустрою, не замовляли його розроблення, як наслідок не отримували право власності на ці землі. Відповідачам не було нічого відомо про ці земельні ділянки до відкриття провадження по цій справі. З витягів з Державного реєстру речових прав (а.с. 36-37) судом підтверджено, що в реєстрі відсутні будь-які відомості про реєстрацію речового права на вищезазначені земельні ділянки за будь-якою особою. При цьому з матеріалів справи вбачається, що у фонді землевпорядної документації ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області відсутня будь-яка землевпорядна документація на ці земельні ділянки. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про державний земельний кадастр» у разі якщо земельні ділянки, обмеження (обтяження) у їх використанні зареєстровані до набрання чинності цим Законом у Державному реєстрі земель, відомості про такі земельні ділянки, обмеження (обтяження) підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами та без стягнення плати за таке перенесення. Відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, що містяться в документації із землеустрою та оцінки земель, затвердженої та переданої до Державного фонду документації із землеустрою до 1 січня 2013 року, підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру на безоплатній основі центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, та його територіальними органами відповідно до їх повноважень. У разі якщо після перенесення інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру виявлені помилки у визначенні площ та/або меж земельних ділянок (розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки; невідповідність меж земельної ділянки, вказаних у Державному реєстрі земель, її дійсним межам; невідповідність площі земельної ділянки, вказаної у Державному реєстрі земель, її дійсній площі у зв`язку із зміною методів підрахунку (округлення); присвоєння декільком земельним ділянкам однакових кадастрових номерів), такі помилки за згодою власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності можуть бути виправлені на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або за матеріалами інвентаризації земель. Зміна меж земельної ділянки при виправленні вказаних помилок допускається за письмовим погодженням з особами, яким належить право власності (а щодо земель державної та комунальної власності - право користування) на суміжні земельні ділянки. Відсутність згоди власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності на виправлення вказаних помилок не є підставою для відмови у перенесенні відомостей про відповідну земельну ділянку до Державного земельного кадастру, надання відомостей про земельну ділянку з Державного земельного кадастру. Про виявлені помилки центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, письмово безоплатно повідомляє власників (користувачів) земельних ділянок. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей. Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. За результатами судового розгляду судом встановлено, що у 2005 році [PERSON] отримала право власності на земельну ділянку площею 0,7798 га, кадастровий номер 3221886000:03:116:0345, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області. У порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] вказана право власності на цю земельну ділянку перейшло до [PERSON] , яка, у свою чергу, право власності на земельну ділянку в рівних частинах заповіла [PERSON] та позивачу [PERSON] . Позивач [PERSON] свої спадкові права у позасудовому порядку реалізувати не зміг, оскільки вказана земельна ділянка з невідомих причин обліковується за відповідачем [PERSON] та має іншу площу, у зв`язку з чим перетинається з іншою земельною ділянкою, що обліковується за [PERSON] . \~ \~ \~ \~У свою чергу, [PERSON] оформити спадкові права не встиг внаслідок смерті. У порядку спадкування за законом належна йому 1/2 частки у праві власності на земельну ділянку площею 0,7798 га, кадастровий номер 3221886000:03:116:0345, перейшло до позивача [PERSON] , яка також не може реалізувати свої спадкові права на землю з тих же причин, що і позивач [PERSON] . \~ \~ \~ \~З урахуванням встановлених обставин, за яких відповідачі не мають жодної обізнаності щодо факту обліку за ними земельних ділянок, не ініціювали процедуру відведення цих земельних ділянок, не замовляли землевпорядної документації, ніколи не володіли та не користувалися цими землями, а в уповноваженому органі державної влади відсутня будь-яка землевпорядна документація щодо цих земель, в реєстрі речових прав відсутні будь-які відомості щодо речових прав будь-яких осіб на ці землі, то суд приходить до висновку, що при автоматизованому перенесенні відомостей про земельну ділянку площею 0,7798 га, кадастровий номер 3221886000:03:116:0345, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру було допущено помилки в частині суб`єкта права власності на цю земельну ділянку, а також її площі, що створило перешкоди позивачам у реалізації їх спадкових прав. \~ \~ \~ \~Вказані помилки призводять до невиправдного втручання у їх право власності на спадкове майно, у тому числі зазначену земельну ділянку, а відсутність будь-якої землевпорядної документації позбавляє їх можливості будь-яким іншим способом відновити порушені права. \~ \~ \~ \~Таким чином, судом підтверджено факт успадкування позивачами по 1/2 частки у праві власності на земельну ділянку площею 0,7798 га, кадастровий номер 3221886000:03:116:0345, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області. У зв`язку з цим права позивачів підлягають захисту шляхом визнання за ними права власності на цю земельну ділянку. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 1, 3 ст. 364 ЦПК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. \~ \~ \~ \~За змістом наведених норм виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частці в праві спільної власності та припинення права спільної часткової власності на відповідне майно. Шляхом виділу частки у майні припиняється спільна часткова власність, і особа стає власником виокремленого майна. Юридичне значення виділу частки полягає у тому, що учасник отримує в натурі майно, яке відповідає його частці, як самостійний об`єкт. Отже, виділ частки передбачає виокремлення частини об`єкта у самостійний об`єкт. Частка, яка виділяється, повинна бути саме окремим об`єктом нерухомого майна, як і частка, яка залишається в іншого власника (власників), у розумінні статті 181 ЦК України. Внаслідок виділу частки з нерухомого майна, утворюється два самостійних об`єкта майна. Аналіз змісту статей 356, 367, 364 ЦК України свідчить, що поняття "поділ" та "виділ" не є тотожними. Так, при поділі майно, що знаходиться у спільній частковій власності, розподіляється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. Натомість при виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17 (провадження № 61-22087св19) зроблено висновок, що «відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється. Розглядаючи справу, суди першої та апеляційної інстанцій на наведене уваги не звернули, не врахували, що спірне майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, у зв`язку з чим виділ частки в цьому майні лише для позивача є неможливим, а можливий поділ цього майна в натурі між сторонами, у разі якого право спільної часткової власності на нього припиняється». Таким чином, оскільки земельна ділянка площею 0,7798 га, кадастровий номер 3221886000:03:116:0345, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, з урахуванням наведених висновків суду належить позивачам на праві спільної часткової власності, то їх вимоги про виділ часток у натурі є вимогами про поділ спільного майна, що матиме наслідком припинення права спільної часткової власності на це майно. У зв`язку з цим позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Враховуючи відсутність клопотань про розподіл судових витрат, суд приходить до висновку про необхідність залишення понесених судових витрат за сторонами справи. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved