Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-16 00:00:00

21.12.2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю до [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачкою зазначено, що її матір [PERSON] з липня 1987 року проживала однією сім`єю, як чоловік та дружина з [PERSON] , [INFO] у належній [PERSON] та позивачці квартирі [ADDRESS] . В 1989 році [PERSON] та [PERSON] переїхали проживати до його квартири [ADDRESS] , однак через деякий час знову повернулися до квартири [ADDRESS] , де проживали з кінця 1989 року по день смерті [PERSON] [INFO] . Зазначене підтверджується рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27.09.2016 року, що було предметом перегляду судом апеляційної інстанції та підтверджено постановою Апеляційного суду м. Києва від 06.02.2017 року. В 1992 році позивачка розлучилася з чоловіком і постало питання з місцем її проживання. В свою чергу, [PERSON] на сімейній зустрічі запропонував їй проживати у належній йому квартирі [ADDRESS] . Так, починаючи з 1992 року по теперішній час, позивачка проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Актом обстеження квартири від 13.12.2018 року. Також зазначила, що весь цей час сплачує житлово-комунальні послуги, бере участь у додаткових витратах на утримання будинку, ремонт квартири, внаслідок залиття сусідами, капітальний та поточний ремонт будинку. За життя, а саме приблизно у 2002 році [PERSON] повідомив, що подарував їй спірну квартиру, а документи, що підтверджують право власності передасть пізніше. Вона лише нещодавно дізналася, що документів про дарування їй квартири, насправді, немає. За життя [PERSON] з 1992 року не чинив їй жодних перешкод у користуванні та володінні квартирою, морально підтримував її господарювання в квартирі. Колишнім сусідам та своєму синові [PERSON] , який є відповідачем у справі неодноразово повідомляв про передачу квартири у її власність. Сусіди вважали, що позивачка є рідною дочкою [PERSON] , зважаючи на їх хороші стосунки. Позивачка зазначила, що добросовісно заволоділа спірною квартирою і продовжує відкрито, безперервно володіти нею протягом 26 останніх років (або 16 років, якщо рахувати з моменту повідомлення їй покійним [PERSON] в 2002 році про дарування ним їй квартири), а тому, на її думку, наявні всі підстави стверджувати, що вона набула право власності на зазначене майно відповідно до ст. 344 ЦК України. Крім того, після смерті [PERSON] його спадкоємці [PERSON] (її мати) та [PERSON] (син [PERSON] ) не пред`являли їй жодних претензій стосовно зазначеної вище квартири, хоча [PERSON] знає, що вона проживає у квартирі з 1992 року. Просила визнати за нею, [PERSON] право власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . 24.12.2018 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 25.01.2019 року відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позов, відповідно до змісту якого не визнав заявлені до нього позовні вимоги, просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. 13.02.2019 року подано відповідь на відзив. 20.04.2019 року подано заперечення. 02.07.2022 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про залишення позову без розгляду. 16.09.2020 року Київським апеляційним судом прийнято постанову, якою задоволено апеляційну скаргу позивачки, скасованого ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 02.07.2020 року, справу для продовження розгляду направлено до суду першої інстанції. 01.11.2021 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвали про витребування доказів та закриття підготовчого провадження, призначено справу до судового розгляду. 03.11.2022 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про витребування з Шостої Київської державної нотаріальної контори інформації про дані осіб (прізвище, ім`я та по батькові, адреси місця проживання) які заявили про прийняття спадкового майна [PERSON] (відповідачка у справі), яка померла [INFO] . За даними отриманої відповіді, [PERSON] (позивачка у справі) є єдиною спадкоємицею померлої [PERSON] . У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали заявлені позовні вимоги у повному обсязі, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні. Врахувавши думку позивачки, її представника, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог, з огляду на наступне. У судовому засіданні встановлено, що позивачка з 1992 року проживала у квартирі [ADDRESS] . Зазначена квартира належала на праві приватної власності [PERSON] , який був цивільним чоловіком її матері [PERSON] . Зазначена обставина встановлена судовим рішенням та не заперечувалась сторонами у справі. [PERSON] та [PERSON] проживали за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира належала на праві спільної часткової власності позивачці та її матері [PERSON] . Звертаючись з до суду з позовом, позивачка зазначала, що вона, після розлучення з чоловіком, вселилася у спірну квартиру у 1992 році на підставі пропозиції співмешканця її матері [PERSON] , тобто добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти цим нерухомим майном більше десяти років. Заперечуючи проти позову, відповідач [PERSON] зазначив, що позивачка знала, що саме його батько є власником спірної квартири і що він його син є єдиним його ж спадкоємцем. Покійний батько, навіть, не хотів реєструвати шлюб з матір`ю позивачки з тієї підстави, щоб у разі його смерті, його спадкоємцем був лише його син. Дарувати свою квартиру дочці своєї співмешканки він ніколи не мав у планах. В той же час, відповідач не заперечував, що позивачка проживала у квартирі його батька з дозволу останнього, оскільки він в цей же час проживав у квартирі її матері. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] повідомили суд що вони були сусідами по дачі покійного [PERSON] . Знають його сина [PERSON] . Однак, ні позивачку, ні її матір ніколи не бачили. Також зазначили, що покійний [PERSON] дуже гарно ставився до свого сина і не міг подарувати чи мати бажання подарувати свою квартиру сторонній людині. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] показали суду, що позивачка [PERSON] дійсно є їх сусідкою. [PERSON] знали як власника квартири, який багато років назад привіз і оселив [PERSON] у своїй квартирі, тому сприймали її, як його дочку. Станом на тепер документів про право власності вони не бачили і чия квартира, зараз, не знають. [PERSON] багато років проживала у спірній квартирі, сплачувала житлово-комунальні послуги, брала участь у додаткових витратах на утримання будинку. Відповідача [PERSON] свідки не знають. Відповідно до ст. ст. 328, ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом; особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає, виключно, на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст. 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Але не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути, виключно, на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Тобто, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), але не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абз. 2 ч. 3 ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01.08.2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Верховного Суду у цій справі наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених вище висновків, оскільки за змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15.11.2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347св22), від 15.06.2023 року у справі № 359/8844/20 (провадження № 61-5539св23) та від 27.03.2024 року у справі № 462/2756/18 (провадження № 61-15779св20), 02.05.2024 року у справі № 761/29679/18 (провадження № 61-14960-св23). Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що на час вселення позивачки до спірної квартири це майно мало власника ( [PERSON] ) і позивачка про це знала , суд доходить висновку про необґрунтованість позову, з огляду на недоведеність умов для набуття права власності за набувальною давністю на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України, оскільки такий факт титульного володіння [PERSON] виключає можливість застосування вказаної норми. Крім того, сама ж позивачка зазначила у своєму позові хто є власником спірної квартири. Так само, позивачка не заперечувала, що відповідач є сином померлого власника та його спадкоємцем. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). З огляду на викладене вище, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, не підлягають задоволенню судом. За правилами ст. 141 ЦПК України, підстави для розподілу судових витрат відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed