Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-20 00:00:00

КП «Харківські теплові мережі», від імені та в інтересах якого, на підставі довіреності, діяла представник - Маркевич Я.С., звернулось до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за опалення та гарячу воду у розмірі 79135 грн 73 коп., судові витрати у сумі 2684,00 грн просили покласти на відповідачів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , за абонентським рахунком [NUMBER] , здійснюється надання послуг з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання згідно Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875 від 24.06.2004 року та «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630. Внаслідок неповної та несвоєчасної сплати наданих послуг у відповідачів виникла заборгованість за послуги з централізованого опалення і підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання за період з 01.02.2013 року по 31.01.2022 року в сумі 79135,73 грн. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячої води, а також покласти на відповідачів судові витрати. Ухвалою суду від 28.03.2023 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.07.2023 року позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» задоволено та стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за опалення та гарячу воду в розмірі 79135,73 грн та стягнуто судовий збір по 1342,00 грн з кожної. 25.10.2024 року на адресу суду надійшла заява відповідачки [PERSON] про перегляд заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.07.2023 року. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04.11.2024 року заява про перегляд заочного рішення - задоволена, заочне рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 27.07.2023 року скасовано, а справу призначено до розгляду у судовому засіданні. 18.11.2024 року на адресу суду надійшов відзив відповідачки [PERSON] на позовну заяву, в якому остання частково визнала позовні вимоги, проте не погодилася з сумою нарахувань, оскільки відповідачі фактично за місцем утворення заборгованості не проживали та не користувались послугами КП «ХТМ». Так, відповідачка [PERSON] у період з 2016 по 2021 роки не проживала в Харкові, оскільки навчалась у м.Києві та Данії, відповідачка [PERSON] з 2013 року постійно проживає та за доглядає сином, який є особою з інвалідністю, за адресою [ADDRESS] . У зв`язку з чим, відповідачка просить суд виключити з нарахувань послуги гарячого водопостачання за [PERSON] з 2013 року, оскільки вона фактично проживає за іншою адресою, та не користується послугами гарячого водопостачання; виключити нарахування за теплопостачання за гаряче водопостачання за період з 24.02.2022 року по 01.06.2022 року, відповідно до рішення міської ради; виключити з нарахувань вартість послуг гарячої води за період її відсутності у квартирі з 04.08.2022 по 07.02.2024 року та, здійснити остаточний розрахунок заборгованості з урахуванням оплат, здійснених відповідачкою протягом 2021 року. Окрім того, просить застосувати до позовних вимог строк позовної давності та враховувати заборгованість за період з 24.03.2020 по 24.03.2023 року. 17.01.2025 року на адресу суду надійшла заява представника позивача - Редьки С.І., який діє на підставі довіреності,про зменшення розміру позовних вимог та стягнення з відповідачів на користь позивачазаборгованості, з урахуванням проведеного перерахунку згідно з Правилами надання послуги з постачання гарячої води та типових договорів про надання послуг з постачання гарячої води № 1182, у розмірі 62851,98 грн, яких: 62572,32 грн - заборгованість за теплопостачання; 279,66 грн - заборгованість за постачання гарячої води. Представник позивача Редька С.І., в судове засідання не з`явився, 17.01.2025 року через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, повідомлялась про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином причини неявки суду невідомі. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні вимоги викладені у відзиві на позовну заяву підтримала, проти задоволення клопотання представника позивача про зменшення позовних вимог не заперечувала. Ухвалою постановленою сдом на місці у судовому засіданні 21.01.2025 року судом прийнято заяву представника позивача про зменшення позовних вимог у цивільній справі за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за опалення та гарячу воду. Суд, заслухавши позицію відповідачки, дослідивши наявні в матеріалах справи докази доходить наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Згідно з Інформацією з реєстру територіальної громади міста Харкова від 27.03.2023 року відповідачі: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25.02.2005 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно та Рішення виконавчого комітету Фрунзенської районної ради про оформлення права власності на квартиру [ADDRESS] від 15.05.2005 року [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] на праві приватної власності. З матеріалів справи вбачається, що за вказаною вище адресою позивачем, при зверненні до суду надано розрахунки з детальним описом нарахувань. Відповідно до матеріалів справи КП «ХТМ» надаються послуги з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання, а відповідач, в свою чергу, споживає зазначені послуги, що свідчить про наявність між ними взаємних зобов`язань. Згідно зі ст.ст. 67, 68, 162 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 № 1875-IV (в редакції на час утворення заборгованості) та п. 5 ч. 2 ст. 7 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII (в редакції на час існування заборгованості та перебування справи в провадженні суду) споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Також, згідно з попередньою редакцією закону, п.5 ч.2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року, який введено в дію з 01.05.2019 року, передбачено, що індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. За ст. 162 ЖК України, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги по затвердженим в установленому порядку тарифам та в строки, встановлені договором або законом. Відповідно до п.п. 18, 20, 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року, які діяли на час утворення заборгованості, споживач повинен своєчасно у встановлений термін сплачувати надані послуги. Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного суду, викладеної у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 7128916/17-ц, надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах (частина перша статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року). Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, від 26 вересня 2018 року по справі № 750/12850/16-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц, 14 листопада 2018 року у справі № 461/12597/15-ц, від 06 листопада 2019 року по справі № 642/2858/1, від 09 серпня 2019 року № 459/3958/15-ц, від 20 листопада 2024 у справі № 463/6799/18. З приводу зауважень відповідачки [PERSON] , що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають за адресою утворення заборгованості суд зазначає наступне. Відповідно до диплому Бакалавра серії [NUMBER] та додатку до диплому про вищу освіту [PERSON] у період часу з 01.09.2016-30.06.2020 навчалась в Київському національному університеті театру, кіно і телебачення імені [PERSON] . Згідно з довідкою про отримання (неотримання) допомоги Управління соціального захисту населення адміністрації Основ`янскього району ХМР від 07.11.2024 року [PERSON] [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення адміністрації Основ`янського району Харківської міської ради та їй відповідно до Порядку надання щомісячної грошової допомоги особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю І чи II групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, на догляд за нею (далі - допомога на догляд), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 02.08.2000 № 1192, було призначено допомогу на догляд за сином [PERSON] , [INFO] , особою з інвалідністю І групи внаслідок психічного розладу, з 01.11.2012 по 31.01.2025. Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 08 червня 2017 року по справі №645/1307/15-ц за позовом КП «Харківводоканал» до [PERSON] було встановлено, що остання має сина [PERSON] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] , та якому з 01.06.2002 року встановлена інвалідність 1-ї групи, а також за висновками лікарської комісії встановлено не можливість проживати з іншими особами та потреба у постійному сторонньому догляді. Під час розгляду справи було встановлено, що постійний сторонній догляд за місцем проживання [PERSON] йому надає [PERSON] . Відповідачка [PERSON] посилається на рішення суду від 08 червня 2017 року яким, на її думку, встановлені обставини, які є преюдиційними. Преюдиційні обставини - це обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили; преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Велика Палата Верховного Суду неодноразово у своїй практиці звертала увагу, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Тобто, преюдиційні обставини оцінені судом саме як обставина (юридичний факт) преюдиційного характеру та не є правовою оцінкою, наданою судом певній обставині (юридичному факту) (постанови Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17; від 2 листопада 2022 року у справі № 140/6115/21). Відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги; місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги. Відповідно до п.п. 3,4 Порядком декларування та реєстрації місця проживання (перебування) затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265 декларування/реєстрація місця проживання (перебування), зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), зміна місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування) особи здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради. Особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Відомостей про адресу задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), внесених до документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України; або відомостей про адресу задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), внесених до відомчої інформаційної системи ДМС. Згідно з положенням п. 11 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII (діє з 01.05.2019), індивідуальний споживач зобов`язаний інформувати управителя, виконавців комунальних послуг про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, у випадках та порядку, передбачених договором. Відповідно до ч.1 п.6, ч.2 п.11 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг; споживач також має інформувати управителя, виконавців комунальних послуг про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, у випадках та порядку, передбачених договором. Факт не проживання відповідачів за адресою утворення заборгованості не звільняє від обов`язку нести витрати з оплати житлово-комунальних послуг, пов`язаних з постачанням теплової енергії, які були надані позивачем. Верховний Суд в постанові від 02 квітня 2020 року у справі № 757/29813/17 зробив висновок, що непроживання споживача у квартирі, яка належить йому на праві власності не звільняє останнього, як власника квартири, від обов`язку нести витрати по оплаті житлово-комунальних послуг. Розподіл загальних обсягів наданих послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води між споживачами багатоквартирних будинків здійснюється КП «ХТМ» згідно вимог Закону України від 22.06.2017 № 2119-VIII «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» (далі Закон № 2119-VIII) та Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства розвитку та громад України від 28.12.2021 р. № 358 (далі - Методика). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 10 Закону № 2119-VIII у будівлях, зазначених у частинах другій і третій статті 4 цього Закону, обсяг відповідної комунальної послуги, визначений за допомогою вузла комерційного обліку (а у випадках, передбачених частиною другою статті 9 цього Закону, - за розрахунковим або середнім споживанням), розподіляється між усіма споживачами з урахуванням показань вузлів розподільного обліку, приладів - розподілювачів теплової енергії відповідно до частин другої - четвертої цієї статті. При цьому для цілей розподільного обліку відповідно до цієї статті права та обов`язки споживачів поширюються також на власників майнових прав на об`єкти нерухомого майна у завершеній будівництвом будівлі, право власності на які не зареєстровано. Загальний обсяг теплової енергії, що надходить до індивідуального теплового пункту, зменшується на обсяг теплової енергії, витраченої на приготування гарячої води, визначений на підставі показань відповідних вузлів обліку, а в разі їх відсутності - за методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, визначається та розподіляється між споживачами пропорційно до площі (об`єму) квартири (іншого приміщення) за методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Відповідно до п.3 Методики розподіл між споживачами обсягу спожитих комунальних послуг здійснюється на підставі визначених на розрахункову дату споживання (фактичних, розрахункових або скоригованих (приведених)) обсягів комунальної послуги за відповідний розрахунковий період. Розрахунковою датою є останній день розрахункового періоду. Розподіл обсягів спожитих у будівлі/будинку комунальних послуг здійснюється між споживачами для житлових та нежитлових приміщень (в тому числі приміщень з індивідуальним опаленням, вбудованих, вбудовано-прибудованих або прибудованих приміщень, а також приміщень, які обладнані окремим входом), які є самостійними об`єктами нерухомого майна, не є самостійними об`єктами нерухомого майна, але перебувають у користуванні різних споживачів відповідних комунальних послуг, та власниками майнових прав на об`єкти нерухомого майна у завершеній будівництвом будівлі, право власності на які не зареєстровано. Розподіл між споживачами загального обсягу спожитої комунальної послуги у будівлі/будинку за відповідний розрахунковий період (далі - розподіл) здійснюється з урахуванням показань вузлів комерційного та розподільного обліку (теплолічильників, лічильників холодної води, лічильників гарячої води), установлених як у приміщеннях, так і за їх межами, або приладів-розподілювачів теплової енергії, установлених на опалювальних приладах опалюваних приміщень, а в окремих випадках - розрахунково. Відповідно до п. 10 Методики базою для розподілу загального обсягу спожитої теплової енергії у будівлі/будинку за відсутності приладів розподільного обліку теплової енергії є опалювана площа приміщень, зазначена у договорі про надання послуги з постачання теплової енергії. У разі, якщо відомості про опалювану площу не були надані споживачем, базою для розподілу загального обсягу спожитої теплової енергії у будівлі/будинку за відсутності приладів розподільного обліку теплової енергії є загальна площа приміщення у метрах квадратних, визначена за даними, зазначеними у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а у разі відсутності у ньому інформації про окремі приміщення - за даними, зазначеними у документах, що посвідчують право власності на такі приміщення. Тобто, у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим. Як вбачається з наданих позивачем відомостей про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу (далі - Відомості про нарахування), відповідачі є споживачами послуг теплової енергії шляхом відкриття особового рахунку № [NUMBER] на ім`я [PERSON] (ЖЕД 2423). Відповідачі офіційно, у встановленому чинним законодавством порядку, не відмовились від послуг, які надавало їм КП «Харківські теплові мережі», тому в них виник обов`язок сплатити ці послуги. Проте, згідно з п.п. 7 п. 43 Правил надання послуги з постачання гарячої води та типових договорів про надання послуги з постачання гарячої води від 11 грудня 2019 № 1182 (далі-Правила № 1182) споживач має право на неоплату вартості послуг у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів за умови надання виконавцю заяви та документального підтвердження (зокрема, довідки з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби (у тому числі отримані в іноземній державі), відбування покарання тощо, іншого документа, що підтверджує право на виїзд з України чи в`їзд в Україну у відповідний період часу) в електронній або паперовій формі відповідно до умов договору; це право не звільняє споживача від зобов`язання відшкодовувати витрати теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання (за наявності циркуляції). На підставі вказаних вище Правил № 1182 у зв`язку з тим, що відповідачка [PERSON] не проживала за адресою утворення заборгованості позивачем було проведено перерахунок та зменшено розмір заборгованості за період з лютого 2013 року до грудня 2021 року, яка, відповідно до Відомостей про нарахування наданих на час звернення з позовною заявою сума заборгованості за послуги з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання по особовому рахунку № [NUMBER] складає: 62851,98 грн, яких: 62572,32 грн - заборгованість за теплопостачання; 279,66 грн - заборгованість за постачання гарячої води. Дослідивши вказані вище розрахунки та надані відповідачкою [PERSON] копії квитанцій про оплату за комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] , суд встановив, що відповідні платежі відображені у наданих позивачем Відомостях про нарахування та враховані ним при визначенні загальної суми заборгованості. У зв`язку з викладеним суд вважає зменшені позовні вимоги позивача про стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь КП «Харківські теплові мережі» заборгованості за надані послуги обґрунтованими. Згідно з положеннями ст. 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Частиною 1 ст. 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. За змістом ст. 64 ЖК України заборгованість по сплаті комунальних послуг підлягає стягненню з боржників у солідарному порядку. Щодо порядку розподілу суми заборгованості між відповідачами суд зазначає наступне. Відповідно до копії паспорту серії [NUMBER] відповідачка [PERSON] народилась [INFO] (а.с. 47). Згідно з положеннями ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа), має право: самостійно вчиняти дрібні побутові правочини. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість; здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом. Малолітня особа не несе відповідальності за завдану нею шкоду (ст. 31 ЦК України). Окрім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку). Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників (ч.ч.1,2 ст. 32 ЦК України). Згідно зі ст. 33 ЦК України неповнолітня особа особисто несе відповідальність за порушення договору, укладеного нею самостійно відповідно до закону. Неповнолітня особа особисто несе відповідальність за порушення договору, укладеного за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника. Якщо у неповнолітньої особи недостатньо майна для відшкодування збитків, додаткову відповідальність несуть її батьки (усиновлювачі) або піклувальник. Неповнолітня особа несе відповідальність за шкоду, завдану нею іншій особі, відповідно до статті 1179 цього Кодексу. Повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття) (ст. 34 ЦК України). Права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом (ч. 1 ст. 59 ЦПК України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з п. 99.2 ст. 99 Податкового кодексу України грошові зобов`язання малолітніх/неповнолітніх осіб виконуються їх батьками (усиновителями), опікунами (піклувальниками) до набуття малолітніми/неповнолітніми особами цивільної дієздатності в повному обсязі. Батьки (усиновителі) малолітніх/неповнолітніх і малолітні/неповнолітні у разі невиконання грошових зобов`язань малолітніх/неповнолітніх несуть солідарну майнову відповідальність за погашення грошових зобов`язань та/або податкового боргу. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Відповідно до ст.ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Таким чином, відповідачка [PERSON] , [INFO] , у період утворення заборгованості з 01.02.2013 року по 07.10.2015 року була неповнолітньою особою та, за законом, не мала нести відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Тому, позовні вимоги щодо стягнення з відповідачки [PERSON] заборгованості за послуги з опалення та гарячої води за період з 01.02.2013 року по 07.10.2015 (включно) не підлягають задоволенню та повинні покладатись на відповідачку [PERSON] . Проте, суд враховує, що відповідно до ч. 1ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 3 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Таким чином, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи може належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4ст. 267 ЦК України). Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність за заявою відповідача. Відповідачка [PERSON] у відзиві на позовну заяву просила застосування до позовних вимог КП «Харківські теплові мережі» строки позовної давності. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №367/6105/16-ц зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 наголошував на тому, що перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»540-IX від 30 березня 2020року розділ «Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України доповнено», зокрема п.12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Вказаний Закон набрав законної сили з 02 квітня 2020 року. У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22). Таким чином, згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У спірних правовідносинах обов`язок споживачів - відповідачів у справі сплатити за надані позивачем послуги визначений ч. 1, 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» - щомісяця, а тому заборгованість, яка існувала в межах трирічного строку позовної давності на день набрання чинності згаданого Закону України № 540-IX, 02.04.2020, тобто по зобов`язанням зі строком виконання з 02.04.2017, - вважається такою, що позовна давність щодо них не спливла. З матеріалів справи вбачається, що 24.03.2023 року КП «Харківські теплові мережі» звернулося до суду із позовом про стягнення заборгованості за період з 01.02.2013 року по 31.01.2022 року. Виходячи з викладеного, вимоги позивача про стягнення з відповідачів заборгованості за послуги з централізованого опалення та гарячої води за період лютого 2012 року по квітень 2017 року заявлені поза межами строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині. Заборгованість відповідачів, згідно наданого позивачем розрахунку, має враховуватися за період з квітня 2017 по січень 2022 року. У частині першій статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Твердження відповідачки [PERSON] про нарахування за послуги з теплопостачання та гаряче водопостачання за період з 24.02.2022 по 01.06.2022 року відповідно до рішення Харківської міської ради, договору оренди приміщення від 07.02.2023 року та надані у зв`язку з цим докази не беруться судом до уваги оскільки цей період виходить за межі заявлених позовних вимог. Враховуючи викладене, у зв`язку з невиконанням відповідачами своїх зобов`язань суд приходить до висновку, що позивні вимоги підлягають задоволенню ляхом солідарного стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованості за надані комунальні послуги, яка утворилась за період з квітня 2017 по січень 2022 року у загальному розмірі 41450,12 грн. Інші доводи відповідачки висновків суду не спростовують. Частиною 3 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Європейський суд з прав людини зазначив, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Відповідно до платіжних доручень №3404 (# 1203529883221) від 01.03.2023 року, №3686 (#922242012721) від 14.02.2022 року під час звернення до суду з вказаним позовом позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2684,00 грн. Відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 1405,84 грн (41450,12х 2684,00/79135,73).

Outcome: partial