Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-26 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача. Позивачка є власником 2/3 житлового будинку по [ADDRESS] . Інша 1/3 частина будинку належить [PERSON] . Позивачка зареєстрована у належному їй будинку, також крім неї у даному юудинку зареєстровані наступні особи: [PERSON] - онук позивачки, [PERSON] , [INFO] - правнука позивачки, [PERSON] , [INFO] - онука позивачки, [PERSON] , [INFO] - онук позивачки. Однак за вказаною адресою відповідачі не проживають з 2014 року, реєстрація місця їх проживання є формальною, адже фактично вони виїхали на постійне місце проживання до США, їхні особисті речі у будинку відсутні, вони не сплачують будь-які кошти за житлово-комунальні послуги, не ведуть спільного господарства, в утриманні та облаштуванні житла участі не приймають. В позасудовому порядку зняти вказаних осіб з реєстрації місця проживання не виявилося можливим, оскільки потрібна згода співвласника, який є чужою людиною для сім`ї позивача і місце його проживання їц не відоме, також у позивача відсутня можливість зняття відповідачів з місця реєстрації на підставі їх особистих заяв. Тому, враховуючи дані обставини змушена для захисту своїх прав та інтересів звернутись до суду із вказаним позовом. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 16.10.2024 відкрито провадження та ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Представник позивачки адвокат Вишковська В.І. згідно поданої заяви просить розгляд справи проводити без участі позивачки та її представника, позовні вимоги підтримує, просить задоволити позов. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Дубенської міської ради Кобилянський Р.Ф. подав до суду заяву, згідно якої просить розгляд справи проводити без його участі. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явились, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, шляхом розміщення оголошення на сайті суду. Відзив не подали, про причини неявки не повідомили, тому суд визнає їх неявку з неповажних причин та вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно ч.4 ст.223, ч.1 ст.280 ЦПК України вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 2/3 житлового будинку по [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 09.07.2008 на 1/3 частину житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 04.06.1993 на 1/3 частину житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] . Також даний факт підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19557496 від 16.07.2008 (а.с.9-11). Згідно інформації, наданої КП «Архітектор» від 29.08.2024, інша 1/3 частина житлового будинку по [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.12.2012 (а.с.12). Відповідно до довідки про склад сім`ї, виданої ТзОВ «Житлови-Дубно» №1191 від 26.08.2024, у будинку за адресою [ADDRESS] зареєстровано п`ятеро осіб, а саме: [PERSON] , [INFO] (онук), [PERSON] , [INFO] (правнучка), [PERSON] , [INFO] (онука), [PERSON] , [INFO] (правнук), а також позивачка [PERSON] (а.с.13). Згідно акту про не проживання №358 від 26.08.2024, складеному в присутності двох сусідів, вказано, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не проживають за адресою [ADDRESS] (а.с.14). Також матеріалами справи встановлено, що позивачка зверталася до «ЦНАП» Дубенської міської ради із заявами про зняття вказаних вище осіб із зареєстрованого місця проживання, однак їй було відмовлено, оскільки не надано згоди співвласника житла відповідно до п. 3 ст. 18 ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (а.с.15-18). Згідно письмового висновку органу опіки та піклування Дубенської міської ради №4452/05-02-29/24 від 11.12.2024, вважають за доцільне відмовити у визнанні неповнолітнього [PERSON] , [INFO] та малолітньої [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування в житловому будинку [ADDRESS] (а.с.112-113). IV. Норми права, які застосував суд. Згідно зі ст.41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Конституційний принцип непорушності права власності означає неможливість втручання інших осіб у здійснення власником своїх повноважень, неможливість прояву свавілля відносно власника та відносно його прав, недопустимість будь-яких порушень його влади над своїм майном, а також недопустимість дій інших осіб всупереч інтересам власника та його волі. Непорушність права власності задекларована також статтею 321 Цивільного кодексу України. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). За ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ст. 71 ЖК України право на житло за відсутнім громадянином зберігається протягом 6 місяців з часу вибуття. За ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). Відповідно до ч.4 ст.19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до ч.2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається місцем проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідним від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Жодна дитина не може бути об`єктом самовільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 вказаної Конвенції). Відповідно до ч.2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування (постанова Верховного Суду від 16.12.2020 року у справі № 206/4028/18). Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. V. Мотивована оцінка і висновки суду. Дослідивши докази, суд робить висновок, що відповідачка [PERSON] , будучи зареєстрованою в квартирі [ADDRESS] , не проживає у ньому більше одного року (з 2014 року) та участі у витратах по утриманню житла не приймає. Факт не проживання [PERSON] за вказаною адресою підтверджується сукупністю письмових доказів. Будь-яких доказів, що не проживання останньої у будинку позивачки було зумовлене поважними причинами, в тому числі внаслідок неприязних відносин із [PERSON] матеріали справи не містять. З врахуванням наведеного, суд вважає, що реєстрація [PERSON] у належному позиваці на праві власності житловому будинку, яка більше року відсутня за зареєстрованим місцем проживання, порушує права позивачки як власника на безперешкодне користування будинком, тому вимога про визнання відповідачки [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивачки про визнання відповідача [PERSON] та неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житлом, суд зазначає наступне. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідним від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Правнуки позивачки [PERSON] та [PERSON] на момент подання позову, будучи малолітніми не могли самостійно обирати місце свого проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірному житлі не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Підстава, на якій місце проживання неповнолітніх реєструвалося в спірному будинку у судовому порядку не оспорювалася, тому вони набули права користування цим житлом на законних підставах. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітні [PERSON] та [PERSON] набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачкою не надано, хоча це є її процесуальним обов`язком. Крім того, суд приймає до уваги висновок органу опіки та піклування, згідно якого, з метою захисту прав та інтересів дітей комісія вважає за доцільне відмовити у визнанні неповнолітнього [PERSON] , [INFO] та малолітньої [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування в житловому будинку [ADDRESS] . Також, суд зазначає, що не можна вважати не поважною причину непроживання дитини у спірному житлі, її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог до [PERSON] , як законного представника неповнолітніх та до неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням необхідно відмовити за недоведеністю. В підсумку суд задовольняє позовні вимоги частково.

Outcome: partial