Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-19 00:00:00

До Суворовського районного суду м.Одеси надійшла позовна заява [PERSON] , від імені та в інтересах якої діє адвокат Голосов Ю.В.\~до [PERSON] про стягнення забезпечувального платежу за попереднім договором в розмірі 41300,80 грн, відсотки 1967,32 грн, штраф 41300,80 грн.\~В обґрунтування\~\~яких позивач \~вказуває на\~те,\~що 26.10.2021р.\~між [PERSON] та [PERSON] \~було укладено\~попередній договір купівлі-продажу житлового будинку (надалі Договір),\~за умовами\~якого сторони\~зобов`язались в\~строк до 03.12.2021р. укласти основний договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 90 кв.м., житловою площею 49,3 кв.м., який належить на праві власності [PERSON] . Причиною укладення попереднього договору стала відсутність належним чином оформлених прав [PERSON] на земельну ділянку, на якій розташований будинок, що унеможливлювало нотаріальне посвідчення договору, про що зазначено в п.2.1.19 Договору. Оскільки 03.12.2021р. [PERSON] ще не оформив прав на земельну ділянку, сторони нотаріально посвідчили внесення змін та доповнень до договору, посвідченого 26.10.2021р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Є. (надалі-Додаткова угода). Так згідно нової редакції договору, нерухомим майном, яке буде предметом основного договору, та яке продавець зобов`язаний передати у власність покупця, а покупець прийняти та сплатити вартість, визначену цим договором, грошову суму, є житловий будинок загальною площею 90 кв.м., житловою площею 49,3 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та земельна ділянка, на якій він розташований. Крім того, в п.п.5.1.3 розділу 5 Договору указано, що сторони погодили, що на момент укладення договору [PERSON] зобов`язаний мати в наявності всі необхідні документи для відчуження будинку та земельної ділянки, зокрема, свідоцтво про право власності на земельну ділянку. Крім того, сторони погодили новий строк укладення договору, не пізніше 03.03.2022р. Станом на 28.08.2024р. [PERSON] не оформив належним чином право власності на земельну ділянку. На якій розташовано будинок, власником цього майна продовжує бути [PERSON] , як і до укладення попереднього договору. Згідно умов п.4.1. Договору [PERSON] сплатила [PERSON] грошові кошти в розмірі 26351,00 грн, що складало еквівалент 1000 дол. США по курсу НБУ. Вказану суму сторони визначили як забезпечувальний платіж, який має бути зарахований у належні платежі покупця за основним договором (п.4.1 Договору). Згідно п.6.2 Договору у випадку невиконання Договору з вини продавця, він зобов`язується повернути покупцю протягом 10 банківських днів з дати, встановленої п.7.1 Договору, всю суму фактично сплаченого платежу. Крім того, у цьому випадку продавець зобов`язаний сплатити продавцю додатково суму у розмірі забезпечувального платежу, вказаного в п.4.1 Договору, в якості штрафу за невиконання умов Договору. Тобто, [PERSON] зобов`язаний повернути позивачу забезпечувальний платіж в сумі еквівалентній 1000 дол.США, а також штраф в розмірі забезпечувального платежу, тобто разом 2000 дол.США за курсом НБУ на момент повернення. Як зазначає позивач, грошові кошти в розмірі 26351,00 грн. [PERSON] передала [PERSON] 06.10.2021р., строк дії договору закінчився 04.03.2022р., тобто за період з 04.03.2022р. по 28.08.2024р. [PERSON] зберігає у себе без достатньої правової підстави у розумінні ст.1212 ЦК України. Крім того, позивач просить стягнути 3% річних, передбачені ст.625 ЦК України, які визначаються за весь час прострочення та складають 1967,32 грн. Отже загальна сума коштів, пред`явлених до стягнення, складає 84568,92 грн.((2000 дол. СШАх41,3008 (курс НБУ станом на 28.08.2024р.)) +1967,32 грн.) \~ \~ \~ \~ Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17.09.2024 року накладено арешт\~на належні [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , грошові кошти в межах суми заявлених позовних вимог в розмірі 85780,12 грн (вісімдесят п`ять тисяч сімсот вісімдесят) гривень 12 копійок, що знаходяться (обліковуються) у банківських установах на території України, на рахунках, що будуть виявлені Державною виконавчою службою або приватним виконавцем в процесі виконання ухвали суду про забезпечення позову, крім рахунків зі спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонене закон. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси 17.09.2024р. позову заяву прийнято до розгляду призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам надіслано копію ухвали суду, відповідачу роз`яснено про право на подання відзиву на позовну заяву, третій особі про право на подання письмових пояснень щодо позовних вимог. Представник позивача Голосов Ю.В. у судове засідання не з`явився, надіслав клопотання, в якому зазначено, що позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити, розглянути справу у відсутності позивача та його представника, у разі неявки відповідача ухвалити заочне рішення по справі. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України, судові повістки надсилаються - фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин (ч. 3 ст. 131 ЦПК України). Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, а саме шляхом направлення судових повісток за адресою місця реєстрації. Згідно поштових повідомлень, судову повістку вручити адресату не вдалось з підстав «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідач про причини не явки суду не повідомив, не подав відзиву або заперечень щодо заявлених позовних вимог, що відповідно до ст. 223 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Таким чином, відповідач про дату, час і місце проведення розгляду справи повідомлений належним чином, однак, у встановлений судом строк не скористався процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву, не було надано заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, про причини неявки до судового засідання суд не повідомив. Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без участі сторін, відповідно до ч.2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає можливим, розглянути справу у порядку заочного провадження, відповідно до вимог ст.ст. 280-281 ЦПК України. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. На підставі викладеного суд дійшов висновку щодо можливості розгляду справи за відсутності сторін, підстав для відкладення слухання справи передбачених ст. 223 ЦПК України, судом не встановлено, сторона позивача звернулась з заявою щодо розгляду справи за їх відсутності. Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, 26.10.2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений попередній договір купівлі- продажу житлового будинку (далі по тексту - Договір). Згідно п.п. 1.1., 1.3., 7.1. Договору сторони зобов`язались у строку до 03 грудня 2021 року укласти основний договір - договір купівлі - продажу житлового будинку загальною площею 90 кв.м. житловою площею 49,3 кв.м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належить на праві власності [PERSON] . Причину укладення попереднього договору сторони відобразили у п. 2.1.9. Договору, згідно якого на момент укладення Договору права на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, не оформлено належним чином за [PERSON] , що унеможливлювало нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку відповідно до принципу цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (ст. 120 Земельного кодексу України).. Оскільки до 03.12.2021 року [PERSON] не оформив прав на земельну ділянку, 03.12.2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір про внесення змін та доповнень до попереднього договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений 26.102021 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Папським А.Е. за реєстровим номером №2675 (далі по тексту - Додаткова угода) Умовами Додаткової угоди сторони вирішили внести зміни до п. 1.3. та 1.4. Розділу 1. «Предмет договору» Договору та викласти вказані пункти у новій редакції: Відповідно до нової редакції пункту 1.3. Договору, погодженого сторонами у Додатковій угоді, нерухомим майном, яке буде предметом основного договору та яке продавець згідно умов основного договору зобов`язаний буде передати у власність покупця, а покупець зобов`язаний буде прийняти і сплатити за нього визначену цим договором та основним договором грошову суму, є житловий будинок загальною площею 90 кв.м., житловою площею 49,3 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка, на якій він розташований. Таким чином у додатковій угоді сторони уточнили, що предметом основного договору купівлі продажу має бути, як житловий будинок, так і земельна ділянка на якій розташовано вказаний житловий будинок. У новій редакції пункту 1.4. Договору погодженого сторонами у Додатковій угоді визначено, що права на земельну ділянку Продавцем ще не оформлено на момент укладення попереднього договору. У новій редакції п.п. 5.1.3. Розділу 5 «Обов`язки продавця», Договору, яка викладена у Додатковій угоді, сторони погоди, що на момент укладення договору [PERSON] зобов`язаний мати в наявності всі необхідній документи для відчуження будинку і земельної ділянки, зокрема свідоцтво право вправо власності на земельну ділянку. Умовами Додаткової угоди сторони доповнили Розділ 5 Договору підпунктом 5.1.5. про те, що продавець зобов`язується на момент укладення основного договору оформити належним чином свої прав на земельну ділянку, на якій розташовано житловий будинок. Також у Додатковій угоді сторони погодили нові строки укладення основного договору, які визначено не пізніше 03.03.2022 року. Згідно інформації з Державного реєстр речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, станом на 28.08.2024 року, власником земельної ділянки кадастровий номер:5121083800:02:001:0227, номер відомостей про речове право: 22251529, є [PERSON] , отже, [PERSON] прав власності на земельну ділянку, на якій розташовано будинок, що є предметом попереднього договору, не оформив, основний договір купівлі-продажу з [PERSON] не уклав. Згідно п. 6.2. Договору, у випадку невиконання Договору з вини Продавця, він зобов`язується повернути Покупцеві протягом 10 банківських днів з дати, встановленої п. 7.1. Договору, всю суму фактичного сплаченого Покупцем забезпечувального платежу. Крім того, у цьому випадку, Продавець зобов`язаний додатково сплатити Продавцю суму у розмірі забезпечувального платежу, вказану у п. 4.1. цього договору, в якості штрафу за невиконання Договору. Як зазначено в п. 4.1. Договору, [PERSON] сплатила [PERSON] грошові кошти у сумі 26351,00 грн., що на дату укладення Попереднього договору складає еквівалент 1000 доларів США, за офіційним курсом гривні до долару США, встановленим НБУ, що підтверджується підписами сторін в Договорі. На час розгляду справи судом встановлено, що нотаріального договору купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна між сторонами не укладено, забезпечувальний платіж позивач не повернуто. Вирішуючи заявлені позовні вимоги суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 626 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. За умовами Попереднього договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.10.2021р. та Договору про внесення змін до попереднього договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 26.10.2021р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Е. за реєстровим №2675 від 03.12.2021р., відповідач (продавець житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований) отримав грошову суму еквівалентну 1000 доларів США, як забезпечувальний платіж, в розмірі 26351,00 грн Також продавець за умовами вищевказаних договорів взяв на себе зобов`язання продати [PERSON] будинок загальною площею 90 кв.м., житловою площею 49,3 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, на якій він розташований, не пізніше 03.12.2021р. Будь-яких доказів, що цей термін був продовжений не надано. Частина 1 ст.628 ЦК передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Інститут свободи договору передбачає можливість сторін вільно визначати зміст договору, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, які не суперечать законодавству, з врахуванням звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому сторони мають право врегулювати й ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства та не суперечать ним. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, яке б мало випливати із договору, укладеного сторонами, який би за своєю формою та змістом відповідав закону. Оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна, який би за своєю формою та змістом відповідав закону, між сторонами укладено не було, а сторони лише домовились укласти такий договір в майбутньому, то передана відповідачу сума коштів є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Відповідно до статті 570 Цивільного кодексу України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Статтею 571 ЦК України встановлено наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком. Так, якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. На відміну від завдатку, аванс - це спосіб платежу. Аванс не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, у разі сплати авансу кредитор не може бути зобов`язаний до повернення авансу у подвійному розмірі і відповідно до відшкодування збитків. Аналогічних висновків щодо застосування норми статті 570 ЦК України викладено у постанові Верховного Суду від 6 листопада 2019 року № 367/661/16-ц. Відповідно до ст. ст. 570, 571 Цивільного кодексу України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання й на забезпечення його виконання. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається в кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму в розмірі завдатку або його вартості. За приписами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Частиною четвертою статті 635 ЦК України передбачено, що договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. З огляду на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постановах від 13.02.2013 у справі № 6-176цс12 та від 25.09.2013 у справі №6-82цс13, підтриманий неодноразово Верховним Судом, в тому числі і в постановах від 28.08.2019 у справі № 128/1885/14-ц, твід 27.11.2019 у справі №520/6286/16-ц та від 13.01.2021 у справі № 686/6823/14-ц, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Аванс не має забезпечувальної функції. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові. Згідно зі статтею 657 ЦК договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Оскільки договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, що між сторонами виникли лише наміри, які не були реалізовані, то передана позивачем грошова сума у загальному розмірі 26351,00 гривень є авансом, а не завдатком, та підлягає поверненню. Тобто, з урахуванням викладеного, будь-яких підстав утримувати аванс у продавця не існує, якщо попередній договір або договір про наміри укласти договір не було укладено у нотаріальній формі. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України, докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 13,89 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно з вимог ЦПК України, всі наявні докази для підтвердження своїх вимог та заперечень сторони повинні надати до початку розгляду справи по суті. Крім іншого, позивачем заявлено вимогу щодо стягнення 3% річних в порядку передбаченому ст. 625 ЦПК України, з даного приводу суд виходить з наступного. За змістом частини третьої статті 11 та частини першої статті 13 ЦК України вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Законодавець у частині першій статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, зокрема, сплатити гроші, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин другої та третьої статті 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо. Частиною 2 статті 4 ЦК України передбачено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Нарахування 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Слід зазначити, що стаття 625 ЦК розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на не договірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу). При цьому у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Не є таким винятком із загального правила випадок, коли покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати. З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія положень частини другої статі 625 ЦК України. Саме таку правову позицію, висловила Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 22 вересня 2020 року по справі № 918/631/19, провадження № 12-42гс20). А тому, суд дійшов висновку, що позивач правомірно просить стягнути 3% річних згідно ст. 625 ЦПК України, та відповідно до наданого розрахунку, позивачем нараховані 3%, що становлять 1967,32 грн., які нараховані наступним чином: дата виникнення боргу з 04.03.2022 п 28.08.2024р. Щодо стягнення штрафу на підставі п. 6.2 Попереднього договору, то за цим пунктом Продавець зобов`язався у разі невиконання договору з вини продавця сплатити покупцю суму у розмірі у розмірі 100% від суми забезпечувального платежу в якості штрафу протягом 10 банківських днів. Оскільки обов`язок продавця за Попереднім договором не передбачає виплати штрафу покупцеві, то позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що також встановлено статтею 12 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріально права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог, а саме: про стягнення авансу в розмірі 26351,00 грн та 3% річних в сумі 1967,32 грн.. В силу вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення судові витрати по сплаті судового збору у розмірі: 1211,40 гривень, а також 605,60 грн. за забезпечення позову. На підставі викладеного та

Outcome: partial