Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-19 00:00:00

У жовтні 2021 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом,в якому зазначає,що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 28.07.2020 р.,йому на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Після набуття права власності на вказане нерухоме майно позивачу стало відомо,що у зазначеній квартирі зареєстрована та проживає відповідачка [PERSON] ,яка на вимогу позивача як нового власника відмовилась виселитись з квартири та знятись з реєстраційного обліку,чим чинить йому перешкоди у володінні та користуванні майном. Посилаючись на те,що відповідачка [PERSON] не являється членом його сім`ї,реєстрація та її фактичне безпідставне проживання у квартирі порушує права власника,відповідачка відмовилась добровільно припинити реєстрацію проживання та виселитись із неї,позивач просить суд усунути перешкоди у користуванні власністю,вселити його у спірну квартиру та виселити [PERSON] із вказаного жилого приміщення без надання іншого житла. Ухвалою суду від 26.10.2021 р. відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 19.12.2022 р.провадження у справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Ухвалою суду від 26.04.2024 р.провадження у справі відновлено та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні у вступному слові представник позивача Сердюченко В.В.просив задовольнити позов з посиланням на те,що позивач [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нерухомого майна,зареєстрованого у Державному реєстрі прав власності,є власником спірної квартири в цілому,проте діями відповідачки,яка не являється членом його сім`ї та була зареєстрована у спірному житлі за згодою колишнього власника, [PERSON] чиняться перешкоди у користуванні житлом,які він просить усунути шляхом його вселення та виселити відповідачку без надання іншого житла. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась,викликалася шляхом направлення судових повісток на останню відому адресу реєстрації та на номер засобів зв`язку,судові СМС-повістки отримувала завчасно,про що у справі є довідки про доставку СМС. Відповідачка достеменно обізнана про наявність в провадженні суду даної справи,про що свідчить зміст її процесуальних заяв та клопотань,проте в судове засідання не з`явилась,участі представника не забезпечила,на свій розсуд розпорядилась процесуальним правом та не побажала брати участь у судових засіданнях,судом було забезпечено право відповідачки організувати ефективний захист її прав. За згодою представника позивача суд розглянув справу без участі відповідачки та ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Всебічно вивчивши обставини справи,заслухавши представника позивача, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов заявлений обґрунтовано,підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено та перевірено доказами, що на підставі договору купівлі-продажу,посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І.28.07.2020 р.за р№ 4674 та зареєстрованого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28.07.2021 р.за № 218123065 , [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . З наведеного суд встановив,що позивач набув право власності на вказане вище нерухоме майно у встановлений законом спосіб,з правочину, та підтвердив ці обставини належними допустимими доказами,які відповідачка на час розгляду справи нічим не спростувала. На час оформлення прав позивача як власника,в спірній квартирі з 21.04.1989 р. зареєстрована відповідачка [PERSON] ,що підтверджено інформацією Департаменту реєстраційних послуг. Реєстрація [PERSON] відбулася за згодою колишнього власника [PERSON] ,між нею та новим власником [PERSON] сімейні стосунки відсутні. Відповідно до ст.156 ЖК України та з урахуванням положень ч.1 ст.383 ЦК України,власник житлового будинку,квартири,має право використовувати приміщення для власного проживання,проживання членів його сім`ї або інших осіб. Як встановлено ч.1 ст.156 ЖК України та з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України ,члени сім`ї власника житла,які разом з ним проживають у будинку(квартирі),що йому належить,користуються жилим приміщенням в обсязі,визначеному відповідно до угоди з власником. Частиною 2 ст.64 ЖК України передбачено,що до членів сім`ї наймача належать дружина,їх діти і батьки.Членами сім`ї наймача може бути визнано і інших осіб,якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно вказаних правових норм,які регулюють об`єм житлових прав власника,слідує,що право інших осіб,які вселилися у житлове приміщення за згодою власника, користуватися цим житлом, існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Оскільки закон не передбачає переходу прав і обов`язків в частині збереження права користування житлом членам сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку(квартири),суд дійшов висновку,що відповідачка [PERSON] внаслідок припинення права власності [PERSON] на спірне житло після його продажу,втратила право користування ним. Встановлені судом обставини підтверджуються матеріалами справи та не спростовані відповідачкою під час її судового розгляду. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник житлового будинку,квартири має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином,суд встановив,що позов грунтується на законі,підтверджений доказами і підлягає задоволенню,оскільки правові підстави для користування спірним житловим приміщенням відповідачкою та її реєстрація у квартирі позивача без його згоди як власника створює останньому перешкоди для користування та розпорядження власністю. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року, а також стаття 1 Протоколу №1 до неї передбачають право кожної фізичної і юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальним принципам міжнародного права, визнають право держави на здійснення контролю за використанням власності з урахуванням загальних інтересів або для забезпечення стягнення податків, інших зборів чи штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплюються і в національному законодавстві України. Так, відповідно до ст. 13 Конституції України ,Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності (ст. 41 Конституції України). Захист і охорона права власності є однією з найголовніших функцій держави. Ці положення основного закону щодо охорони права власності набули розвитку і втілення в Цивільному кодексі України та Законах України.Головна мета цивільно-правового захисту відновлення порушеного права, відновлення попереднього майнового стану особи,законні права якої було порушено. Відповідно до ст.141 ЦПК України,при задоволенні позову у повному обсязі суд стягує з відповідачки на користь позивача документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 908 гривень. На підставі ст.64 ч.2,156,157 ЖК України,ст.383,391,405 ЦК України, ст. ст.12,13,76,81,141,258,259,265,280,284,353,355 ЦПК України,суд -

Outcome: approved