Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що 20 березня 2013 року відповідно до заяви № 015-99915-200313 публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» надало [PERSON] кредит у розмірі 28200 грн. строком на 36 місяців. 2 червня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Профіт Файненс» було укладено договір № 2253/К про відступлення прав вимог, відповідно до якого ТОВ «Профіт Файненс» набуло право вимоги до відповідача за укладеним кредитним договором. Станом на дату звернення до суду з позовом заборгованість відповідача за кредитним договором становить 16914,46 грн. Позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 16914,46 грн., судові витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу (правову) допомогу. У судове засідання представник позивача не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі, а також заперечення на заяву відповідача про застосування позовної давності, суть якої зводиться до того, що згідно з випискою за рахунками за 15 квітня 2024 року відповідачем в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором було здійснено переказ коштів на корить ТОВ «Профіт Файненс» у розмірі 195 грн., що згідно ч. 1 ст. 364 ЦК України є підставою для переривання перебігу позовної давності. У судове засідання відповідач не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, а також письмові пояснення, суть яких зводиться до того, що вона не визнає позовні вимоги. Взяті на себе зобов`язання за кредитним договором вона виконала у 2015 році, але у зв`язку із введенням у ПАТ «Дельта Банк» тимчасової адміністрації та його подальшою ліквідацією не змогла отримати довідку про відсутність заборгованості за кредитним договором. Будь-яких претензій від банку з приводу наявності заборгованості їй (відповідачу) не надходило. Крім цього, вона (відповідач) вважає, що до позовної заяви не додано доказів переходу до позивача прав вимоги за укладеним відповідно до заявки № 015-99915-200313 від 20 березня 2013 року кредитним договором. Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності учасників справи за наявними у справі доказами, оскільки в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для його відкладення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою усіх учасників справи, суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що 20 березня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] на підставі заяви № 015-99915-200313 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 28200 грн. на строк 36 місяців зі сплатою відсотків за користування кредитом, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.\~\~\~\~ Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512, ч. 1 ст. 513 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. У судовому засіданні встановлено, що 2 червня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Профіт Файненс» було укладено договір № 2253/К про відступлення прав вимог, відповідно до якого ТОВ «Профіт Файненс» набуло право вимоги до відповідача за укладеним кредитним договором. Відповідно до розрахунків позивача загальна заборгованість відповідача по наданому кредиту станом на день звернення до суду з позовом становить 16914,46 грн., з якої 7020,63 грн. основна сума заборгованості, 9059,32 грн. нараховані проценти по кредиту, 364,35 грн. 3 % річних від основної суми заборгованості за період прострочення повернення кредиту та 470,16 грн. 3 % річних від суми процентів за період прострочення повернення процентів. Інші відомості щодо розміру заборгованості в матеріалах справи відсутні. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу). Аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року по справі № 6-116цс13 та №\~ 6-120цс13. Право вимоги у банку на пред`явлення позову щодо примусового стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором виникло з настанням часу несплати відповідачем чергового платежу, тобто починаючи з наступного дня після настання строку платежу. Однак, позивачем не надано суду виписки по рахунку для погашення заборгованості, а також інших доказів, з яких можна було б встановити коли саме і в якому розмірі відповідач здійснювала погашення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У судовому засіданні встановлено, що позивач звернувся до суду з цим позовом 1 травня 2024 року, тобто більш ніж через 8 років після спливу визначеного договором строку кредитування (20 березня 2016 року), не порушував питання щодо поновлення строків позовної давності, не зазначив поважність причин пропущення позовної давності, не надав суду доказів про те, що позовна давність, встановлена законом, була збільшена за домовленістю сторін. 15 січня 2025 року відповідач подала до суду заяву про застосування строків позовної давності. Відповідно до ст. 266 та ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність застосування у справі строків позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог ТОВ «Профіт Файненс» у зв`язку зі спливом строків позовної давності. Доводи представника позивача про те, що у даному випадку мало місце переривання перебігу позовної давності у зв`язку із здійсненням відповідачем 15 квітня 2024 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором переказу коштів на корить ТОВ «Профіт Файненс» у розмірі 195 грн., суд визнає необґрунтованими та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у справі № 686/23170/19, переривання позовної давності можливе виключно в межах самої позовної давності. Таким чином, платіж, який здійснений після спливу позовної давності, не є підставою для переривання позовної давності. У силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed