Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-19 00:00:00

В листопаді 2024 року через систему «Електронний суд» на адресу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування\~своїх вимог\~позивач посилається\~на те,\~що працював на Смолінській та Новокостянтинівській шахтах Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» 15 років 4 місяці за професіями з особливо важкими особливо шкідливими підземними умовами праці по списку №1. З 27.12.2022 року позивача було звільнено з Новокостянтинівської шахти ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи за п.2 ст.40 КЗпП України. В день звільнення позивача, а саме 27.12.2022 року, відповідач не здійснив виплату належних йому коштів (сум заробітної плати за серпень-листопад 2022), що є грубим порушенням ч.1 ст.116 КЗпП України. 30.08.2024 року на рахунок позивача Новокостянтинівською шахтою ДП «СхідГЗК» було перераховано суму заборгованості по заробітній платі позивача в розмірі 78942,96 грн, що підтверджується випискою з банківського рахунку позивача від 01.11.2024 року. Враховуючи, що остаточний розрахунок по заробітній платі позивача відповідачем проведено 30.08.2024 року, на думку представника позивача, строки звернення до суду з даним позовом позивачем дотримано. Згідно довідки Новокостянтинівської шахти ДП «СхідГЗК» від 04.09.2024 року №17-02/166 середньомісячна заробітна плата позивача, обчислена за два місяці відповідно Порядку, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100, становить 18461,60 грн, середньоденна 879,12 грн. Отже, на думку представника позивача, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.12.2022 року по 27.06.2023 року (130 робочих днів) становить 114285,60 грн з розрахунку: 879,12 грн х 130 робочих днів = 114285,60 грн, які він просить стягнути з відповідача на свою користь. Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2024 року по справі було відкрито провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Позивач про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін повідомлений належним чином, заперечень щодо розгляду справи без повідомлення сторін не подав. Представнику відповідача ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» відповідно до вимог ЦПК України, направлено копію ухвали суду про відкриття провадження у справі. Надано строк для подачі заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження, відзиву на позовну заяву з наданням суду доказів в обґрунтування свого відзиву. Заперечень щодо розгляду справи без повідомлення сторін від відповідача не надходило. 25 листопада 2024 року від ДП «Схід ГЗК» на адресу суду надійшов відзив, в якому відповідач просить застосувати принцип співмірності та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 11428,56 грн. Відповідач у відзиві посилається на те, що на день звільнення сума невиплаченої заробітної плати складала 78942,96 грн, але станом на 30.08.2024 року сума заборгованості виплачена в повному обсязі. Позивач просить стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 114285,6 грн. Разом з тим, ДП «СхідГЗК» звертає увагу суду, що ця сума є значно більшою за розмір тих сум, на які позивач мав право від відповідача на час звільнення з роботи, а тому суд має вирішити питання чи є така компенсація співмірною розміру простроченої заборгованості. Відповідач також посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, в яких зазначено, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг би зазнати позивач (п.86 постанови ВП ВС). З огляду на наведені мотиви про компенсаційних характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України. Відповідач вважає, що враховуючи розмір простроченої заборгованості роботодавця при звільненні, яка складає 0 грн, те, що позивач звернувся до суду із даною позовною заявою лише 15.11.2024 року, тобто майже через 2 роки після звільнення, можна дійти висновку, що заявлена позивачем до стягнення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні є неспівмірною з ймовірним розміром пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні його майнових втрат. Таким чином, на думку відповідача, можливо зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, до 11428,56 грн. 27 листопада 2024 року від позивача [PERSON] да суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач підтримує свої позовні вимоги в повному обсязі. Позивач у відповіді на відзив зазначає, що посилання відповідача на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, не є такими, що по суті мають бути застосованими під час розгляду даної справи, оскільки стосувалися правовідносин під час дії ст.117 КЗпП України в редакції до внесення змін Законом №252-ІХ від 01.07.2022, коли стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні фактично не обмежувалось строком. На думку позивача, зауваження відповідача про те, що позивач звернувся до суду із даною позовною заявою лише 15.11.2024 року, не доводить протиправності дій позивача. Позивача було звільнено за станом здоров`я, він перед звільненням часто хворів та проходив стаціонарне лікування, а відповідач, не виплативши позивачу заробітну плату за відпрацьовані 4 місяці, фактично залишив його без засобів до існування. Позивачу було встановлено третю групу інвалідності внаслідок професійного захворювання 27.06.2023 року, він почав отримувати пенсію та страхові виплати з серпня 2023 року. Тож позивач не мав фізичної можливості та коштів звернутися до суду найближчим часом після звільнення. Крім того, позивач мав правомірні очікування на виплату компенсації, передбаченої ст.117 КЗпП України, відповідачем в добровільному порядку, чого ним здійснено не було. Також, позивач звертає увагу суду на те, що строк, за який передбачено виплату даної компенсації Законом обмежено шестимісячним строком, що виключає неправомірні дії позивача в частині навмисного затягування строку. В свою чергу, відповідач у відзиві не вказав, з яких поважних причин він допустив невиплату позивачу його заробітної плати протягом строку 1 рік 8 місяців, і не виплатив компенсацію, передбачену ст.117 КЗпП України в добровільному порядку. 13 січня 2025 року від представника позивача до суду надійшло клопотання, в якому він просить під час ухвалення рішення по справі №176/3229/24 врахувати позицію Верховного суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виробничого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладену у справі №440/6856/22 з аналогічних правовідносин, з приводу того, що «розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 у справі №761/9584/15-ц, на статтю 117 КЗпП України в новій редакції, яка регулює правовідносини, які виникли/тривають після 19.07.2022, є неможливим». Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Згідно зі\~ст.15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно\~зі ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч.3\~ст.12 ЦПК України\~\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~Згідно ч.1\~ст.13 ЦПК України\~\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~ \~ \~ \~Приписами\~ст.43 Конституції України\~встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. \~ \~ \~ \~Так, відповідно ст.\~81\~ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до трудової книжки позивача [PERSON] , він дійсно з 27.08.2007 року по 27.12.2022 року знаходився у трудових відносинах з Державним підприємством «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» та, на підставі наказу №392 о/с від 27 грудня 2022 року, був звільнений у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи, п.2 ст.40 КЗпП України (а.с.8-10). З Виписки по картковому рахунку [PERSON] за період з 30.08.2024 року по 31.10.2024 року вбачається, що 30.08.2024 року позивачу [PERSON] було виплачено залишок заборгованості по заробітній платі у розмірі 78942,96 грн (а.с.11). Згідно довідки ДП «СхідГЗК» №17-02/166 від 04.09.2024 року середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 879,12 грн (а.с.11 зворот). Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. За змістом\~ст.116\~КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Відповідно ч.2 ст.233 КЗпП із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). \~ \~ \~ \~Згідно з Постановою Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі №755/12623/19 (провадження №14-47цс21) на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України пільга щодо сплати судового збору, передбачена п.1 ч.1 ст.5 Закону №3674-VI, не поширюється та застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Відповідно до ч.1 ст.123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. \~ \~ \~ \~Як вбачається з виписки по рахунку позивача остаточний розрахунок з [PERSON] відбувся 30.08.2024 року (а.с.11). Із позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] звернувся 15.11.2024 року, тобто в тримісячний строк з дня, коли Державне підприємство «Схід ГЗК» фактично розрахувалось з ним. \~ \~ \~ \~Таким чином, тримісячний строк звернення до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачем не порушений. Згідно зі статтею 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Пунктом 8 даного Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Відповідно до статті 27 Закону «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Позивач просить стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 грудня 2022 року по 27 червня 2023 року (130 робочих днів) у розмірі 114285,6 грн з розрахунку: 879,12 х 130 = 114285,6 грн. Суд погоджується з розрахунком позивача та вважає за необхідне визначити до стягнення на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі, який просить стягнути позивач. Доводи відповідача про зменшення суми середнього заробітку суд не приймає до уваги, оскільки відповідачем протягом тривалого строку не були виплачені суми, належні позивачу при звільненні, а доказів поважності причин такої затримки відповідачем не надано. Посилання відповідача щодо застосування судом принципу співмірності не може бути взятим до уваги, оскільки застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, до правовідносин, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 2352-ІХ, не є можливим, адже вона була сформована за попереднього нормативно-правового регулювання спірних правовідносин (п.54 постанови Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду №440/6856/22 від 06.12.2024 року). Згідно п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати у розмірі 968 грн 96 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved