Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-22 00:00:00

19.07.2023 позивач\~звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 630774568 від 31.10.2017 у розмірі 82 903,92грн та судові витрати у розмірі 2684,00 грн. В обґрунтування позову зазначає, 31.10.2017 [PERSON] уклав з АТ «Альфа банк» (12.08.2023 зміна назви на «Сенс Банк») угоду про обслуговування кредитної карти на відкриття відновлювальної лінії. Позивач відповідно до умов договору свої зобов`язання виконав, проте відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на 22.01.2023 виникла заборгованість у сумі 82 903,92 грн, яку відповідач у добровільному порядку не сплатив, тому позивач змушений звернутися до суду із зазначеним позовом. Відповідач надав відзив на позов, у якому зазначив, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту укладення угоди про обслуговування кредитної лінії та відкриття відновлювальної кредитної лінії №63774568 від 31.10.2017. Додана до позовної заяви копія оферти на укладання угоди про обслуговування кредитної карти та відкриття відновлювальної лінії від 31.10.2017 сама по собі не є доказом укладення угоди, отже, позивачем не доведено укладення договору. Посилався на те, що позивачем не надано ні копії кредитного договору, ні копії нібито укладеної угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії №630774568 від 31.10.2017, крім того, не вказаний строк кредитування. Також у наданій позивачем оферті зазначено умову про ліміт кредитної лінії у 200\~000грн, проте у позовній заяві про це не вказано. Вважає, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження передання йому грошових коштів у сумі 200 000 грн. Представник позивача відповідь на відзив не надав . Ухвалою Полтавського районного суду від 09.11.2023 до участі у справі в якості третьої особи, якам не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено ПАТ «Страхова компанія «Альфа Страхування». Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві, просив задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача у судовому засідання позовні вимоги не визнали в повному обсязі, та зазначили, що позивачем на вимогу суду не надано оригіналів оферти на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної лінії від 31.10.2017, анкети-заяви на акцепт публічної пропозиції ПАТ «Альфа-банк» від 31.10.2017, угоди на використання аналогу власноручного підпису клієнта від 31.10.2017, паспорт споживчого кредиту для огляду в судовому засіданні, натомість в матеріалах справи наявна копія оферти, але відсутній акцепт, тому кредитний договір не вважається укладеним. Окрім того, жоден із доданих до позовної заяви доказів не підтверджує факту укладення договору. У позовній заяві позивач посилається на умови кредитного договору щодо його дострокового розірвання, але в оферті таких положень не зазначено. Також позивачем не підтверджено факту видачі картки, відсутній меморіальний ордер, взагалі не надано доказів отримання відповідачем кредитних коштів. Крім того, не вказаний строк кредитного договору, відсутні графіки, тарифи, затверджені сторонами при укладенні кредитного договору, що є істотними умовами кредитного договору. Просили відмовити в задоволенні позовних вимог за недоведеністю. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, з невідомих суду причин, заяви про розгляд справи без його участі не надав. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та подані докази, суд дійшов висновку про відмову в задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що в матеріалах справи міститься копія оферти на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, укладена 31.10.2017 між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] , відповідно до якої відповідачу банком запропоновано укласти угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб, ліміт кредитної лінії у розмірі 200\~000грн, зі сплатою процентів за користування коштами відновлювальної кредитної лінії у розмірі 24% річних, строк кредитування\~ не вказаний; в оферті відповідач просить випустити йому міжнародну платіжну картку типу МС Debit World (а.с.169). Також позивачем надано копію акцепту на укладення договору про використання факсимільного відтворення аналогу власноручного підпису та відбитку печатки при укладанні договору добровільного страхування фінансових ризиків держателів кредитних платіжних карток від 31.10.2017. Як вбачається з наданого акцепту, він не містить інформації про суму встановленої кредитної лінії та інформації про вид випущеної міжнародної платіжної картки і строк її дії з моменту випуску,\~ про прийняття пропозиції укласти договір страхування від 31.10.2017, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону і пов`язані з непередбаченими збитками страхувальника у разі несанкціонованого використання третіми особами поточного рахунку відповідача, страхова сума 20 800грн (зворот а.с.169). Також позивачем на підтвердження позовних вимог надано копію анкети-заяви про акцепт публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення договору про банківське обслуговування фізичних осіб від 31.10.2017 (а.с.170), копію угоди на використання аналогу власноручного підпису клієнта від 31.10.2017 (зворот а.с.170), паспорт споживчого кредиту від 31.10.2017 (а.с.171), розрахунок заборгованості за кредитним договором №630774568 від 31.12.2017 (а.с.9), виписку по рахунку за період з 31.10.2017 по 22.01.2023 (а.с.10-26). Разом з тим, копію графіку платежів по кредитному договору №630774568 від 31.12.2017 позивачем не надано. Підписання цих документів оспорюється відповідачем та його представниками, як і оспорюється сам факт укладення такого договору, саме тому представником відповідача [PERSON] було заявлено клопотання про витребування оригіналів цих доказів. Позивач наполягає на тому, що сукупність цих доказів і складають кредитний договір, вважаючи договір укладеним. Таким чином, між сторонами виник спір з приводу наявності укладеного кредитного договору та виконання його умов. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема з правочинів. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом Відповідно до ч.1 ст.611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно із ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ «Альфа Банк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно із ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів (ст. 67 ЦПК України). Відповідно до ст. 77-80 ЦПК України передбачено, що докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Статтею 89 ЦПК України визначається принцип оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду обставин справи аналізує й оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, і ця оцінка повинна спрямовуватись на встановлення обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення. Згідно зі ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або належно засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Як передбачено ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. УВ судовому засіданні представники відповідача у категоричній формі заперечили факт укладення відповідачем кредитного договору, з метою повного і всебічного з`ясування обставин справи та об`єктивного дослідження доказів просили витребувати у позивача оригінали оферти на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної лінії від 31.10.2017; анкети-заяви на акцепт публічної пропозиції ПАТ «Альфа-банк» від 31.10.2017; угоди на використання аналогу власноручного підпису клієнта від 31.10.2017; паспорт споживчого кредиту для огляду в судовому засіданні. Ухвала суду від 15.04.2024 про витребування доказів позивачем виконана не була, протягом судового розгляду представник позивача наполягав на тому, що надані копії доказів є належними, засвідченими у спосіб, передбачений чинним законодавством. Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач на підставі досягнутої угоди отримував кредитні кошти, в подальшому порушив обов`язок із їх повернення, тобто не виконував, або неналежним чином виконував умови договору. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Поряд з цим, представник позивача на вимогу суду не надав оригінали оферти на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної лінії від 31.10.2017; анкети-заяви на акцепт публічної пропозиції ПАТ «Альфа-банк» від 31.10.2017; угоду на використання аналогу власноручного підпису клієнта від 31.10.2017; паспорт споживчого кредиту, для огляду в судовому засіданні. Відповідач у судовому засіданні заявив, що ставить під сумнів достовірність наданих позивачем копій оферти на укладення угоди про обслуговування кредитної кари та відкриття відновлювальної лінії від 31.10.2017; анкети-заяви на акцепт публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» від 31.10.2017; угоду на використання аналогу власноручного підпису клієнта від 31.10.2017; паспорт споживчого кредиту, тому просить суд при розгляді і вирішення справи не брати до уваги надані копії. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є для суду очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Тому, на стадії дослідження письмових доказів особа, яка бере участь у справі, має заявити (усно або письмово) про те, що доданий до справи або поданий іншою стороною для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим та просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При цьому, в такій заяві необхідно вказати на відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа (доказу, що досліджується судом) і може бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності суд сприяє учаснику справи, у збиранні таких доказів (п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Визнання доказу недопустимим - це не обов`язок, а право суду. Існує спеціальне правило, відповідно до якого суд може, виходячи з обставин справи і ходу її розгляду, визнавати недопустимим той або інший доказ. Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише під час прийняття рішення по справі. Недопустимість доказу не є очевидною. Особа, яка подала заяву, повинна подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності суд сприяє особі, яка зробила заяву, у збиранні доказів. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим суд повинен у мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє. Згідно ч. 4 ст. 265 ЦПК України, у мотивувальній частині рішення зазначаються: фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику. Тобто, зважаючи на ч. 4 ст. 265 ЦПК України, питання щодо недопустимості доказів вирішується під час ухвалення рішення суду. Отже, оскільки позивач не надав оригінали документів, які суд витребував, для огляду в судовому засідання, на підтвердження укладення кредитного договору, тому надані позивачем копії оферти на укладення угоди про обслуговування кредитної карти та відкриття відновлювальної лінії від 31.10.2017; анкети-заяви на акцепт публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» від 31.10.2017; угоди на використання аналогу власноручного підпису клієнта від 31.10.2017; паспорту споживчого кредиту не можуть братися судом до уваги як доказ. Відтак з огляду на вищевикладене суд приходить до переконання, що позивачем не доведено належними та достатніми доказами факту укладення кредитного договору, отримання відповідачем кредитних коштів та наявності у нього заборгованості, яка виникла внаслідок порушення ним умов кредитного договору. \~ \~ \~ \~Отже, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено факту укладення кредитного договору, а у суду не було можливості перевірити справжність наданих копій шляхом співставлення із оригіналами, які позивачем на вимогу суду не надано.

Outcome: dismissed