Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-27 00:00:00

1. До Комсомольського міського суду Полтавської області звернувся з позовом до Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області, [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача, - державне підприємство «Кременчуцьке лісове господарство», про визнання незаконним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії. 2. У подальшому судом було ухвалою від 02.05.2023 залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] та приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночку Олександра Вікторовича. Також ухвалою від 22.02.2024 залучено до участі у справі за позовом заступника керівника Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Полтавської обласної військової (державної) адміністрації Полтавського управління лісового та мисливського господарства до Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області, [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача, - державне підприємство «Кременчуцьке лісове господарство», про визнання незаконним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, в якості правонаступника позивача Північно-Східне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства та в якості правонаступника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача, - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» відповідно. 3.1. Прокурор просив суд постановити рішення, яким визнати незаконним та скасувати п. 1.3 рішення Дмитрівської сільської ради міста Комсомольськ Полтавської області від 26.08.2010 «Про виділення та передачу у власність земельних ділянок громадянам для індивідуальної забудови» щодо передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,2500 га, що розташована по [ADDRESS] . 3.2. Визнати недійсним Державний акт на право власності ЯЛ № 486045 на земельну ділянку 5310290309:09:009:049, який 05.10.2020 зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі під № 011054700201, з одночасним припиненням права власності на земельну ділянку. 3.3. Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 5310290309:09:009:0499, ВРХ 823797 від 02.10.2012, виданий приватний нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ганночкою О.В. та зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 02.10.2012 (номер правочину 5230937, номер у Реєстрі нотаріальних дій 2922), укладений між [PERSON] та [PERSON] , з одночасним припиненням права власності [PERSON] на зазначену земельну ділянку. 3.4. Зобов`язати [PERSON] привести земельну ділянку з кадастровим номером 5310290309:09:009:0499, площею 0,2500 га, що розташована по [ADDRESS] , у попередній стан шляхом демонтажу паркану та знесення (демонтажу) незавершеного будівництва житлового будинку, розміщеного на ньому. 3.5. Витребувати на користь власника Полтавської обласної військової (державної) адміністрації (ЄДРПОУ 00022591, вул. Соборності, 45, м. Полтава) з володіння [PERSON] ( [ADDRESS] ) земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером 5310290309:09:009:0499. 3.6. Скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки загальною площею 0,2500 га з кадастровим номером 5310290309:09:009:0499 з одночасним припиненням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо даної земельної ділянки. 3.7. Стягнути з відповідачів на користь Полтавської обласної прокуратури (м. Полтава, вул. 1100-річчя Полтави, 7, р/р UA118201720343130001000006160, банк ДКСУ м. Київ МФО 820172, код ЄДРПОУ 02910060) судовий збір в сумі 15\~536,25 грн. 4. Обґрунтовуючи позовні вимоги прокурор у позовній заяві вказав головним чином, наступне, посилаючись на законодавство, судову практику Верховного суду України, Європейського суду з прав людини. 4.1. За результатами моніторингу даних Публічної кадастрової карти України на офіційному веб-сайті (http://map.land.gov.ua/kadastrova-karta) та у ході досудового розслідування кримінального провадження № 42021172030000004 від 30.03.2021 за ч. 1 ст. 367 КК України по факту надання Дмитрівською сільською радою земельних ділянок лісогосподарського призначення, що перебувають у постійному користуванні ДП «Кременчуцьке лісове господарство», громадянам для будівництва і обслуговування жилих будинків і споруд (присадибна ділянка), Кременчуцькою окружною прокуратурою Полтавської області встановлені порушення вимог земельного та лісового законодавства під час передачі у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером 5310290309:09:009:0499 на території села Кияшки Горішньоплавнівської міської територіальної громади Кременчуцького району Полтавської області. 4.2. Так, п. 1.3 рішення Дмитрівської сільської ради міста Комсомольськ Полтавської області від 26.08.2010 «Про виділення та передачу у власність земельних ділянок громадянам для індивідуальної забудови» передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,2500 га, що розташована по [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. 4.3. На підставі зазначеного рішення [PERSON] отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку ЯЛ № 486045, який 05.10.2010 зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі під № 011054700201. 4.4. У подальшому, 02.10.2012 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки 5310290309:09:009:0499 ВРХ 823797, ВРХ 823798, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ганночкою О.В., та до Державного акта на право власності на земельну ділянку ЯЛ № 486045 Відділом Держкомзему у місті Комсомольськ внесено інформацію про зміну власника шляхом проставлення відповідної відмітки. (лист Відділу № 5 Управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру у Полтавській області від 26.05.2022 № 1381/15-22). У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відомості щодо речових прав на зазначену земельну ділянку відсутні. 4.5. Рішенням п`ятдесят восьмої сесії сьомого скликання Горішньоплавнівської міської ради від 07.07.2020 «Про реорганізацію територіальних громад» Дмитрівська сільська рада міста Горішні Плавні Полтавської області реорганізована в Дмитрівський старостинський округ, правонаступником майна та обов`язків Дмитрівської сільської ради є Горішньоплавнівська міська рада Кременчуцького району Полтавської області. 4.6. Разом з тим, окружною прокуратурою встановлено, що вищезазначена земельна ділянка вибула у приватну власність на підставі рішення Дмитрівської сільської ради міста Комсомольськ Полтавської області «Про виділення та передачу у власність земельних ділянок громадянам для індивідуальної забудови» від 26.08.2010 всупереч вимогам земельного і лісового законодавства, оскільки в силу положень ст. ст. 20, 57, 84 Земельного кодексу України та ст. 5 Лісового кодексу України належить до земель державної власності лісогосподарського призначення та повинна використовуватись для ведення лісового господарства в порядку, визначеному Лісовим кодексом України. 4.7. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 4.8. Конституцією України (статті 13, 14) визначено, що земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. 4.9. Згідно із ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України (далі ЗК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. 4.10. За змістом ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини, що виникають зокрема, при використанні лісів, регулюються цим Кодексом. Інші нормативні акти застосовуються у випадку, якщо вони не суперечать останньому. 4.11. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Лісового кодексу України (далі - ЛК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) землі лісового фонду поділяються на а) лісові: криті лісовою (деревною і чагарниковою) рослинністю; не вкриті лісовою рослинністю, які підлягають залісненню (зруби, згарища, рідколісся, пустирі та інші), зайняті лісовими шляхами, просіками, протипожежними розривами тощо: б) нелісові: зайняті спорудами, пов`язаними з веденням лісового господарства, трасами ліній електропередач, продуктопроводів та підземними комунікаціями тощо; зайняті сільськогосподарськими угіддями (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища, надані для потреб лісового господарства); зайняті болотами і водоймами в межах земельних ділянок лісового фонду, наданих для потреб лісового господарства. 4.12. У силу положень ст. ст. 19, 55, 57, 84 Земельного кодексу України та ст. 5 Лісового кодексу України спірна земельна ділянка відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовувалася для ведення лісового господарства в порядку, визначеному Лісовим кодексом України. 4.13. Так, статтею 55 Земельного кодексу України визначено, що до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. 4.14. Відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону. 4.15. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі\~лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. 4.16. Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 56 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. 4.17. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення. 4.18. Інших випадків, які б передбачали надання у приватну власність земель лісогосподарського призначення, законодавство не містить. Згідно ст. 57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом. 4.19. Статтями 7, 8 Лісового кодексу України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. У державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. 4.20. Згідно з ст. 9 Лісового кодексу України користування земельними ділянками лісового фонду може бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земельні ділянки лісового фонду надаються спеціалізованим лісогосподарським підприємствам, іншим підприємствам, установам, організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи для ведення лісового господарства, а також для спеціального використання лісових ресурсів, потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт в порядку, передбаченому цим Кодексом. 4.21. Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом\~статті 63 ЛК України\~полягає в здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів. 4.22. Отже, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв`язок їх використання із лісокористуванням. 4.23. За статтями 45, 47, 48, 54 Лісового кодексу України облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування. 4.24. Лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України. 4.25. Лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства. 4.26. У матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. 4.27. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. 4.28. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища.\~ 4.29. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів. 4.30. Відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. 4.31. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних\~лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11.12.1986, планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. 4.32. Отже, при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України. 4.33. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 185/3252/14-ц, від 30.05.2018 у справі №368/1158/16-ц, від 01.03.2018 у справі № 911/2049/16 та Верховного Суду України від 24.12.2014 у справі № 6-212цс14, від 16.12.2015 у справі № 367/4187/14-ц. 4.34. Згідно інформації Державного підприємства «Харківська державна лісовпорядна експедиція» Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» № 172 від 16.03.2021 земельна ділянка з кадастровим номером 5310290309:09:009:0499 площею 0,2500 га в результаті накладення цифрових баз Держгеокадастру та ВО «Укрдержліспроект» має частковий перетин з межами Державного лісового фонду України, орієнтовна площа перетину 0,2206 га (квартал 22 Дмитрівського лісництва ДП «Кременчуцьке лісове господарство»). 4.35. Відповідно до планово-картографічних\~матеріалів лісовпорядкування\~Комсомольського лісництва\~ДП «Кременчуцький\~лісгосп» 2007 року та відповідно до планшету № 4 лісовпорядкування Дмитрівського лісництва ДП «Кременчуцький лісгосп» 2017 року спірна земельна ділянка нанесена на планово-картографічні матеріали ДП «Кременчуцьке лісове господарство». 4.36. Згідно Висновку комплексної судової земельно-технічної, оціночно-земельної та експертизи з питань землеустрою від 30.09.2021 № 1026/1027/1028 Полтавського відділення «Інституту судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса», проведеної у ході досудового розслідування кримінального провадження № 42021172030000004 від 30.03.2021, земельна ділянка з кадастровим номером 5310290309:09:009:0499 має перетин з землями Державного лісового фонду квартал 22 Дмитрівського лісництва ДП «Кременчуцьке лісове господарство» площею 0,2299 га, що становить 92 % приватизованої земельної ділянки. 4.37. Таким чином, факт віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування ДП «Кременчуцьке лісове господарство» та висновком судової земельно-технічної, оціночно-земельної та експертизи з питань землеустрою. 4.38. Крім того, шляхом співставлення місця розташування спірної земельної ділянки державної власності, що відведена у власність [PERSON] для індивідуальної забудови та у подальшому відчужена на користь [PERSON] , згідно даних Публічної кадастрової карти, та планшету № 4 лісовпорядкування ДП «Кременчуцький лісгосп» 2017 року візуально встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 5310290309:09:009:0499 знаходиться в межах кв. 22 Дмитрівського лісництва ДП «Кременчуцьке лісове господарство». \~ \~ \~ \~4.39. Частиною 6 ст. 118 ЗК України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. 4.40. Згідно з ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. 4.41. З огляду на викладене та враховуючи, що спірна земельна ділянка відносилась до земель лісогосподарського призначення державної власності, а не до земель житлової та громадської забудови комунальної форми власності, рішення Дмитрівської сільської ради від 26.08.2010 прийняте з перевищенням наданих законом повноважень та всупереч п. «ґ» ч. 4 ст. 84, ч. 2 ст. 56, ч. 2 ст. 20 Земельного кодексу України. 4.42. Також, ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України визначено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. 4.43. Порядок вилучення земельних ділянок врегульовано ст. 149 Земельного кодексу України, відповідно до якої земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. 4.44. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. 4.45. Згідно інформації ДП «Кременчуцьке лісове господарство» від 10.05.2022 № 168 в межах 22 кварталу Дмитрівського лісництва погодження на вилучення земельних ділянок лісогосподарського призначення підприємство не надавало, в довгострокове тимчасове користування лісові ділянки в межах даного кварталу Дмитрівського лісництва не передавались. 4.46. Відповідно до листа Полтавського обласного управління лісового та мисливського господарства від 19.05.2021 № 02-15/387, Управління не погоджувало вилучення з постійного користування ДП «Кременчуцьке лісове господарство» земель лісового фонду в межах 22 кварталу Дмитрівського лісництва з метою подальшого використання для житлового будівництва, зокрема і спірної земельної ділянки з кадастровим номером 5310290309:09:009:0499. Крім того, спірна земельна ділянка не передавалась у тимчасове користування. 4.47. У відповідності до листа Полтавської обласної державної адміністрації від 02.06.2022 № 02.1-05/7130 інформація про вилучення чи зміну цільового призначення земель державної власності лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні Державного підприємства «Кременчуцьке лісове господарство» в межах Дмитрівського лісництва разом із зібраними матеріалами надійшла до обласної адміністрації лише 09.05.2022, 21.04.2022 відповідно до листів Кременчуцької окружної прокуратури. 4.48. Аналогічна правова позиція викладена у висновках Великої Палати Верховного Суду в постанові від 30.05.2018 у справі № 368/1158/16-ц, постанові Верховного Суду від 29.03.2018 у справі № 707/2172/15-ц. 4.49. Таким чином, рішення Дмитрівської сільської ради від 26.08.2010, яким передано у власність земельну ділянку лісового фонду та змінено її цільове призначення без згоди землекористувача, Полтавського обласного управління лісового та мисливського господарства, не за рішенням Полтавської обласної військової (державної) адміністрації прийняте всупереч вимогам ч. 4 ст. 20, ч. 5 ст. 116, ч. 2, 3 ст. 142, ч. 2 ст. 149 Земельного кодексу України. 4.50. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц знову звернула увагу, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (провадження № 12-95гс19, пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 35), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19, пункт 52)) 4.51. Як наслідок, відчуження земельної ділянки на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу ВРХ 823797, ВРХ 823798 від 02.10.2012, відбулось незаконно з урахуванням відсутності у [PERSON] необхідного обсягу цивільної дієздатності на розпорядження спірною земельною ділянкою державної власності. 4.52. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. \~ \~ \~ \~4.53. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших. 4.54. Так, для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). 4.55. Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19)). 4.56. Визнання недійсним державного акта також не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння, а тому в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 94)). 4.57. Велика Палата Верховного Суду нагадала, що незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, оскільки суд згідно з принципом jura novit curia ( суд знає закони ) під час розгляду справи має самостійно здійснити правову кваліфікацію спірних правовідносин. Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19, пункти 81, 83, 84). 4.58. Таким чином, враховуючи той факт, що п. 1.3 рішення Дмитрівської сільської ради від 26.08.2010 передано у власність [PERSON] спірну земельну ділянку та останнім на підставі вказаного рішення отримано державний акт на право приватної власності, в який в подальшому після переоформлення права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5310290309:09:009:0499 з [PERSON] на [PERSON] . Відділом ДЗК внесено зміни про нового власника, вважаю за доцільне визнати недійсним Державний акт про право приватної власності ЯЛ № 483229. 4.59. [PERSON] не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності щодо відчуження земельної ділянки лісогосподарського призначення, а тому укладений між ним та відповідачем [PERSON] договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним. 4.60. Викладені Великою Палатою Верховного Суду висновки у постанові № 359/3373/16-ц не заперечують можливості та не забороняють оскаржувати рішення суб`єктів владних повноважень, правовстановлюючих документів, які є підставою (юридичним фактом) виникнення у фізичних чи юридичних осіб цивільних прав, зокрема набуття земельних ділянок у власність, а лише вказують, що відсутність такого оскарження не є підставою для відмови у позові. 4.61. Згідно з приписами ст. 373 Цивільного кодексу України право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а згідно вимог ч. 1 ст. 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. 4.62. Відповідно до положень ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. 4.63. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. 4.64. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином, витребування майна власником із чужого незаконного володіння, повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні, відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. 4.65. Частиною 1 статті 396 ЦК України передбачено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. 4.66. Відповідно до ч. 1 ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. 4.67. Оскільки спірна земельна ділянка, з кадастровим номером 5310290309:09:009:0499 площею 0,2500 га, яка на даний час належить [PERSON] , вибула із державної власності внаслідок прийняття незаконного рішення Дмитрівської сільської ради від 26.08.2010 існують всі правові підстави для витребування її з незаконного володіння відповідача на підставі ст. 387 Цивільного кодексу України, оскільки повернення земельної ділянки лісового фонду із приватної власності, безумовно становить державний та суспільний інтерес. 4.68. Так, згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 4.69. Отже, держава як власник спірного майна делегувала Дмитрівській сільській раді повноваження щодо здійснення права комунальної власності від імені територіальної громади, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. 4.70. Разом з тим, здійснення Дмитрівською сільською радою своїх повноважень, зокрема розпорядження землею не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, дає підстави для витребування державою її майна від добросовісного набувача відповідно до ст. 387, 388 ЦК України. 4.71. Такі висновки підтверджуються правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду України від 05.10.2016 у справі № 916/2129/15, від 23.11.2016 у справі № 916/2144/15, від 25.01.2017 у справі № 916/2131/15, від 15.03.2017 у справі № 916/2130/15. Отже, у даному випадку, вірним способом захисту порушеного права є звернення до суду з віндикаційним позовом в порядку, визначеному ст. ст. 387, 388 Цивільного кодексу України. 4.72. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого огляду є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування. Перший протокол ратифікований Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини першої ст. 9 Конституції України, ст. 10 Цивільного кодексу України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. 4.73. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. 4.74. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. 5. Також прокурор виклав підстави представництва інтересів держави в особі Полтавської обласної військової (державної) адміністрації, Північно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства та державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України». 5.1. Зокрема посилаючись та те, що вказані державні установи самоусунулися від виконання покладених на них повноважень щодо захисту інтересів держави при вилученні земельних ділянок лісового фонду та не вжили жодних заходів щодо поновлення інтересів держави. 6. Прокурор вважав строк позовної давності звернення до суду з цим позовом, тривалістю у три роки не порушеним. 7. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, у якій заперечував щодо задоволення позову. Разом з тим відповідач та його представник просили суд застосувати наслідки позовної давності. 7.1. Суд, з`ясувавши думку учасників, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази та надавши їм правову оцінку за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, дійшов наступних висновків. 7.2. Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). 7.3. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). 7.4. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). 7.5. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, то за загальним правилом позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близький за змістом висновок сформульований, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справах № 369/6892/15-ц і № 469/1203/15-ц). 7.6. У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц, зважаючи на її обставини, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суд має встановити, коли прокурор довідався чи міг довідатися про порушення інтересів держави. Вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду конкретизувала у пункті 48 постанови від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 так: позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів. 7.7. 1 липня 2015 року Верховний Суд України прийняв постанову у справі № 6-178цс15 і зробив висновок про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах носія порушеного права. І у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення до суду прокурора із заявою про захист державних інтересів. 7.8. Крім того, у постанові від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16 Верховний Суд України прямо вказав, що позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме позивач, а не прокурор, тоді, коли у передбачених законом випадках з позовом до суду прокурор звернувся в інтересах відповідного органу (підприємства). 7.9.

Outcome: dismissed