Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-27 00:00:00

06.09.2024 [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, яку позивач оцінив сумі 35000 євро, що є еквівалентом 1613643 гривні (а.с.1-10). Позов мотивований тим, що унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, яка розпочалась 20 лютого 2014 року з анексія Криму та перейшла у відкриту фазу з 24 лютого 2022 року, позивачу завдано моральну шкоду. Вказана агресія визнана Україною на рівні Верховної Ради, підтверджена міжнародними організаціями, рішеннями Європейського парламенту, ПАРЄ, ООН та Міжнародного суду ООН. Згідно з Законом України «Про оборону України», Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян на тимчасово окупованій території України», Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини, Женевською конвенцією 1949 року, дії РФ є актом агресії, що спричинив порушення базових прав позивача на життя, безпеку, свободу пересування, гідність, приватне життя та користування власністю. Позивач разом з сім`єю проживав за адресою : [ADDRESS] . У зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України, він кожного дня зазнає душевних страждань і принижень, переносить стрес і побоювання за свою безпеку та безпеку своїх рідних. Моральні страждання внаслідок стресу у позивача викликані через постійні повітряні тривоги та необхідність перебувати тривалий час в укритті, бомбардування об`єктів критичної інфраструктури, в зв`язку з цим позивачі зобов`язані докладати додаткових зусиль для організації свого життя, забезпечення безпеки та захисту порушених прав. Через бойові дії у м. Києві позивач вимушено евакуювався за кордон. Втратив можливість нормально жити, працювати, пересуватись, був ізольований від звичного середовища та друзів. Порушено його життєві зв`язки, побут, соціальну активність. Вважає, що визначений ним розмір моральної шкоди в сумі 35000 євро є справедливою компенсацією з агресора - Російської Федерації за факт порушення основоположних прав людини в Україні, Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10.09.2024 позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (а.с.30-31). Ухвалою суду від 03.12.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с.40). Позивач у судове засідання не з`явився, просив розглянути подану ним позовну заяву без його участі. Представники відповідача у судове засідання не з`явилися, відповідач повідомлений належним чином, через оголошення на веб-сайті судової влади. Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1, ч.6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі. За змістом п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Факт збройної агресії Російської Федерації проти України є загальновідомим і підтверджується як національними нормативно-правовими актами, так і міжнародними документами, включно з резолюціями Європейського парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи та інших міжнародних інституцій. Постановою Верховної Ради України №337- VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», якою встановлено, що «збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до\~Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України\~від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин.» «27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас відбулося створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходилися кораблі Військово-Морських Сил України. За цих обставин лідер партії «Русское единство» [PERSON] у незаконний спосіб проголосив себе головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим та закликав Президента Російської Федерації «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації, порушуючи як міжнародне право, так і чинну українсько-російську договірно-правову базу, звернувся до Ради Федерації Федеральних зборів Російської Федерації, яка своєю постановою від 1 березня 2014 року, протиправно легалізуючи ці порушення, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок, це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя». «Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року)». «Третя фаза збройної агресії Російської Федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців [NUMBER] окремої мотострілецької бригади, [NUMBER] та [NUMBER] дивізій повітряно-десантних військ Збройних Сил Російської Федерації». Верховна рада констатувала, що, «вчинивши збройну агресію проти України, Російська Федерація грубо порушила свої зобов`язання, встановлені такими міжнародними актами: Статут ООН, відповідно до якого держави-члени повинні розв`язувати будь-які спори мирними засобами та утримуватися у своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування (частини 3 і 4 статті 2); Гельсінський Заключний акт Наради з безпеки та співробітництва в Європі, підписаний 1 серпня 1975 року, відповідно до якого її держави-учасники визнають непорушними кордони всіх держав у Європі та утримуються від будь-яких дій, спрямованих на захоплення частини або всієї території будь-якої держави-учасника (частина 1, розділ III); Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року, який зафіксував зобов`язання Російської Федерації, Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучених Штатів Америки: поважати незалежність і суверенітет та чинні кордони України; утримуватися від погрози силою чи застосування сили проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України; ніколи не використовувати жодну їхню зброю проти України, крім цілей самооборони або в будь-який інший спосіб згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй; Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, ратифікований обома сторонами 14 січня 1998 року, згідно з яким Україна та Російська Федерація відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань за Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі поважають територіальну цілісність одна одної і підтверджують непорушність кордонів, що існують між ними (стаття 2)». «Наслідком збройної агресії Російської Федерації проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини державної території України у Донецькій та Луганській областях». Верховною Радою України також зафіксовано, що «Російська Федерація своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальної шкоди Україні, порушуючи права громадян України в Автономній Республіці Крим та місті Севастополя, в Донецькій та Луганській областях, зокрема: право на життя, на повагу до честі і гідності, заборону катування, перебування у рабстві або підневільному стані, право на свободу і особисту недоторканність, право на справедливий суд, право не бути покараним без суду, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Жертвами збройної агресії Російської Федерації стало мирне населення, зокрема жінки та діти.» Наведене також підтверджується Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-УІІ від 15 квітня 2014 року. За визначенням, наведеним у ст. 1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. За наслідками збройної агресії Російської Федерації, Верховною Радою України прийнято постанову від 17 березня 2015 року № 254-УІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Зокрема, резолюцією Європейського парламенту від 15 січня 2015 року, якою рішуче засуджено агресивну та експансіоністську політику Росії, що становить загрозу цілісності та незалежності України, а також потенційну загрозу для самого Європейського Союзу, включаючи незаконну анексію Криму та ведення неоголошеної гібридної війни проти України, у тому числі інформаційної війни, поєднуючи елементи кібервійни, використання регулярних та нерегулярних збройних сил, пропаганди, економічного тиску, енергетичного шантажу, дипломатії та політичної дестабілізації; підкреслює, що такі дії є порушенням міжнародного права та становить серйозний виклик для безпекової ситуації в Європі; підкреслює, що не існує виправдання для використання військової сили в Європі, обґрунтовуючи це т.зв. історичними чи безпековими причинами чи для захисту т.зв. «співвітчизників, які проживають за кордоном»; закликає Москву припинити ескалацію ситуації через негайне припинення поставок зброї, найманців, військ для підтримки сепаратистських бойовиків та використати свій вплив на сепаратистів з тим, щоб схилити їх до участі у політичному процесі. А також рядом резолюцій Парламентської Асамблеї Ради Європи. Згідно із Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану було продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб Указом Президента України від 14 березня 2022 року №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України №2119-ІХ від 15 березня 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні». 16 березня 2022 року Міжнародний суд ООН ухвалив рішення, відповідно до якого Російська Федерація має негайно зупинити військові дії, які вона розпочала на території України 24 лютого 2022 року; Російська Федерація повинна негайно забезпечити припинення будь-яких заходів, що сприяють військовим операціям, зазначеним в пункті (1), та вживаються будь-якими військовими підрозділами або нерегулярними збройними формування, які підконтрольні Російські Федерації або підтримуються нею, а також будь-якими організаціями та особами, які можуть перебувати під її контролем або керівництвом. 17 березня 2022 року Російська Федерація відмовилася виконувати рішення Міжнародного суду ООН. Встановлено, що на момент початку військової (збройної) агресії Російської Федерації проти України 24.02.2022 позивач [PERSON] , [INFO] , уродженець м.Бориспіль Київської області, перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [INFO] , у якому в них народилися троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] та копіями свідоцтв про народження дітей: Серія [NUMBER] , Серія [NUMBER] та Серія [NUMBER] (а.с.20,22, 24). Дружина позивача згідно з даними її паспорта громадянина України серія [NUMBER] (а.с.13) мала зареєстроване місце проживання за адресою : [ADDRESS] ), за якою, як стверджує позивач, проживала уся родина. Долученими копіями реєстраційних карт іноземця про тимчасовий захист в Болгарії №№825104906 та 825025771 ана ім`я [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , підтверджується, що позивачу на період з 14.07.2022 по 23.02.2024, та його дружині і дітям на період з 01.04.2022 по 23.02.2024 було надано право на перебування на території Болгарії на підставі ст.39, ч.1 п.1 Закону України «Про притулок і біженців» Крім того, факт виїзду позивача із родиною за кордон у 2022 році підтверджується даними їх з дружиною паспортів громадянина України для виїзду за кордон [NUMBER] та [NUMBER] відповідно (а.с.15,16). Відповідно до «Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово купованих Російською Федерацією», затвердженому наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 23 грудня 2022 року за №1668/39004, уся територія міста Києва з 24.02.2022 по 30.04.2022 була територією активних бойових дій. Підставою для надання тимчасового захисту громадянам України та іншим особам, які залишили територію України у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації, стало Рішення Ради Європейського Союзу 2022/382 від 4 березня 2022 року, ухвалене на підставі Директиви 2001/55/EC від 20 липня 2001 року, яка встановлює механізм тимчасового захисту у разі масового напливу переміщених осіб. Згідно із ч.2 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Так, ч.ч.5, 9 ст.5\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України» визначено, що Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I) від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації держави Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. Згідно із ст.28 Загальної декларації прав людини кожна людина має право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. 14.11.2022 Генеральна Асамблея ООН ухвалила резолюцію, відповідно до якої Асамблея визнала, що Російська Федерація має бути притягнута до відповідальності за будь-які порушення міжнародного права, міжнародного гуманітарного права та міжнародного права прав людини в Україні або проти неї. Крім того, Асамблея визнала необхідність створення міжнародного механізму відшкодування шкоди, збитків або шкоди, спричинених міжнародно-протиправними діями Російської Федерації. Рекомендовано створення Міжнародного реєстру збитків. Згідно з п.1 «Порядком визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року №326 (в редакції постанови Кабінету міністрів України від 22 липня 2022 року №951, з наступними змінами і доповненнями) визначено що цей Порядок встановлює процедуру визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації (далі - шкода та збитки), починаючи з 19 лютого 2014 року. В силу положень п.9 Порядку з метою подання до Реєстру збитків, завданих агресією Російської Федерації проти України, створеного Резолюцією Комітету Міністрів Ради Європи про створення Розширеної часткової угоди стосовно реєстру збитків, завданих агресією Російської Федерації проти України, CM/Res\~(2023)3 від 12 травня 2023 р. (далі - Реєстр збитків), заяв про відшкодування збитків, втрат чи шкоди, завданих починаючи з 24 лютого 2022 р. або пізніше на території України в межах її міжнародно-визнаних кордонів, включаючи її територіальні води, міжнародно-протиправними діями Російської Федерації в Україні або проти України (далі - заява), шкода та збитки класифікуються за категоріями, визначеними у\~пунктах 10-12 цього Порядку. Так,\~відповідно до\~п.п.1\~п.10\~Порядку суб`єктом\~подання заяви\~є -\~фізична особа\~(категорія\~A)\~є,\~зокрема,\~якщо: шкода, спричинена примусовим переселенням з місця проживання, перебування у результаті або з метою уникнення негативних наслідків, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, що включає (підкатегорія A1): - вимушене переселення за межі України, - вимушений виїзд за межі України з територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, або тимчасово окупованих територій, або внаслідок пошкодження чи знищення житла через бойові дії та наявність статусу тимчасового захисту або його еквівалент в іноземних державах (крім Російської Федерації та Республіки Білорусь) (A1.1). Тобто законодавець визначає окремий вид немайнової шкоди, пов`язаний з вимушеним переселенням за межі України з територій, на яких ведуться (велися) бойові дій та тимчасово окупованих територій. Установлено, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації та активних бойових дій, зокрема на території м. Києва, позивач разом із родиною був змушений залишити територію України та виїхати за кордон з трьома дітьми одним неповнолітнім і двома малолітніми. Це зумовило необхідність докладання додаткових зусиль для організації сімейного життя, побуту та налагодження соціальних зв`язків у новому місці проживання. Порушення вищезазначених прав завдало позивачу моральної шкоди, що проявилася у вигляді глибоких душевних переживань, пов`язаних із вимушеним виїздом, втратою звичного соціального середовища та невизначеністю подальшого життя. Суд також бере до уваги, що разом із позивачем у таких умовах опинилися його діти, що, безумовно, посилило емоційні страждання позивача як батька, відповідального за їхню безпеку, життя і здоров`я. Таким чином, були істотно порушені права позивача, гарантовані міжнародними договорами, ратифікованими Україною, Конституцією та законами України, зокрема: право на мирне й безпечне життя, вільне володіння своїм майном, повагу до особистого й сімейного життя, свободу пересування та вибору місця проживання. Відповідно до положень ст. 23 ЦК України\~моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом\~ст.1167\~ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. При вирішенні цієї справи, суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема зазначене позивачем рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), у якому суд вказав, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності, через змушене переселення із північної території Кіпру, у зв`язку з окупацію цієї частини Кіпру турецькими Збройними Силами, та визнав право заявниці на відшкодування моральної шкоди. Враховуючи триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивачача, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі наведені порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно неї. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачці моральну шкоду, суд враховує характер порушень прав та законних інтересів позивача, характер та глибину завданих йому моральних страждань. Крім того, суд, безумовно, враховує практику Європейського суду з прав людини щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди за вимогами позивачів по аналогічним спорам, а також звертає увагу, що відповідно до інформації, що була оприлюднена на офіційному сайті Міністерства цифрової трансформації України 22.06.2022, а саме, що «кожен громадянин, який постраждав від російської агресії, може отримати компенсацію від 5000 до 30000 євро. Для цього потрібно встигнути подати заяву до Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) протягом чотирьох місяців від моменту порушення своїх прав, проте не пізніше від 16 січня 2023 року». Отже, вказаний позивачем розмір компенсації моральної шкоди 35000 гривень, суд вважає частково обґрунтованим, оскільки він визначений у максимальному розмірі та об`єктивно не відповідає немайновим втратам позивача. Слід зважати, що постраждалим внаслідок збройної агресії Російської Федерації є кожен, хто на момент початку такої агресії, чи, починаючи з 24.02.2022 по цей час, особисто, або чиї рідні та близькі перебували чи перебувають на території України, у тому числі ті, що були вимушено переселені, чи ті, які мають у власності майно, яке постраждало чи опинилося на тимчасово окупованій території, хто особисто або чиї рідні постраждали фізично (отримали тілесні ушкодження, захворіли, тощо), рідні яких загинули. Враховуються вимоги розумності і справедливості, суд вважає правильним визначити розмір відшкодування, який би відповідач характеру та обсягу заподіяної позивачу моральної шкоди, та вважає суму, еквівалентну 15000 євро, що на дату ухвалення судового рішення є еквівалентною 662190 гривень, справедливим відшкодуванням такої шкоди. Документально підтверджені понесені позивачем судові витрати по справі не значаться. На підставі викладеного,

Outcome: partial