Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-19 00:00:00

В червні 2024 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив суд: -розірвати договір процентної позики, укладеного 21 липня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] ; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором процентної позики від 21 липня 2021 року у розмірі 324 372, 35 доларів США, з яких основна сума боргу складає 160 000, 00 доларів США, нараховані відсотки у розмірі 164 372, 35 доларів США; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору у розмірі 15 140, 00 грн. Вимоги обґрунтовує тим, що 21 липня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір процентної позики. Відповідно до пунктів 1.1 та 2.1 якого, [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти у розмірі 160 000, 00 доларів США, що у гривневому еквіваленті станом на день підписання вищезазначеного договору складає 4 355 200, 00 гривень. [PERSON] зобов`язався повернути отримані грошові кошти, а також сплатити проценти у розмірі 36 % річних від суми позики (або її частини) до дня фактичного повернення позики, зі строком повернення позики до 21 липня 2026 року. На підтвердження отримання грошових коштів Відповідачем власноручно написано розписку про отримання грошових коштів, а також складено Акт передачі позики. У визначені договором строки відповідач жодного разу не сплатив обумовлений розмір щомісячних процентів, що призвело до накопичення суми боргу. В послідуючому взагалі перестав виходити на зв?язок. В добровільному порядку [PERSON] на письмову вимогу [PERSON] отримані в борг грошові кошти не повернув, про що свідчить наявність у позивача оригіналу розписки. А тому, він змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 липня 2024 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Відповідач, своїм правом щодо направлення відзиву на позовну заяву не скористався; відзив на позовні вимоги до суду не надіслав. В судовому засіданні представник позивача на задоволенні позовних вимог наполягала в повному обсязі з підстав, викладених у позові; проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з?явився; про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку; відзив на позов не надіслав; причини неявки суду не повідомив; з заявами про розгляд справи за його відсутності чи оголошення перерви до суду не звертався, як і не направив свого представника для прийняття участі у розгляді справи; по справі зібрано достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи, відповідно до ст. ст.223, 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухав пояснення представника позивача, розглянувши подані стороною позивача документи, повно і всебічно з?ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об?єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Зобов?язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (до ст. 526 ЦК України). Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов?язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов?язку (ч.2, 3 ст. 545 ЦК України). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов?язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, 21 липня 2021 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) укладено Договір процентної позики (надалі по тексту - Договір) (а.с.7-8). На виконання взятих на себе зобов`язань за Договором процентної позики, [PERSON] передав відповідачу у борг 160 000, 00 доларів США на строк 5 (п`ять) років, про що сторонами, в цей же день, було складено та підписано Акт передачі позики. Крім того, на підтвердження передачі грошових коштів з боку [PERSON] та отримання позики [PERSON] , останнім, вчинено власноручно розписку, яка в послідуючому була передана [PERSON] , наступного змісту: ? Я, [PERSON] (паспорт [NUMBER] виданий Жовтневим РУ ГУ МВС України 06.03.1998р. іпн [NUMBER] , проживаю по [ADDRESS] ) отримав від [PERSON] (паспорт [NUMBER] , іпн [NUMBER] ) 21.07.2021 року кошти в розмірі 160 000 (сто шістдесят тисяч доларів США) під 36% річних з строком повернення 21.07.2026 року. Зобов`язуюсь сплачувати % (проценти) за користування та виконувати умови договору позики отриманих коштів.? (а.с.9, 10). Відповідно до п.2.2. Договору, позичальник зобов`язаний сплатити проценти в розмірі 36 (тридцять шість) % річних від суми позики до дня фактичного повернення позики. Згідно п.п.2.4-2.6 Договору, проценти нараховуються за методом факт/факт, тобто за фактичний час існування боргу і виходячи з фактичної кількості календарних днів у році та нараховуються на залишок грошової суми несплаченої позики; проценти нараховуються починаючи з наступного дня після надання позикодавцем позики і до дня, що передує дню фактичного повернення позики; сплата процентів здійснюється щомісяця не пізніше 20 числа календарного місяця за місяць, що минув. Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов?язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов?язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов?язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов?язання внаслідок односторонньої відмови від зобов?язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов?язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (п.1 ч.1 ст.611 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов?язання або не виконав його у строк, встановлений договором ( ч. 1 ст. 612 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов?язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов?язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов?язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов?язку. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом (ч.2 ст.651 ЦК України). Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Верховний Суд України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13, від 14 жовтня 2014 року у справі № 3-143гс14 зазначив, що у кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, а й наявність шкоди, завданої цим порушенням другій стороні, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідачем порушено умови вищезазначеного договору. Взяті на себе зобов?язання в частині сплати платежів (процентів) відповідач не виконує, що призвело до неотримання позивачем коштів на отримання яких він розраховував при укладенні договору. А тому, суд прийшов до висновку, що вимоги [PERSON] в частині дострокового розірвання договору процентної позики від 21 липня 2021 року підлягають задоволенню у зв?язку з наявністю істотного порушення умов договору допущених саме з боку відповідача. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов?язки за договором позики, у тому числі, повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року у справі № 309/3458/14-ц. У відповідності з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов?язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Частиною 2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Даних, які б свідчили про повернення відповідачем позичених грошових коштів у розмірі 160 000, 00 доларів США судом не встановлено. За таких обстави, суд прийшов до висновку, що в судовому засіданні знайшло підтвердження виникнення у відповідача обов`язку щодо повернення [PERSON] позики, відповідно до договору процентної позики від 21 липня 2021 року. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Як вбачається із копії договору процентної позики від 21 липня 2021 року та розписки від 21 липня 2021 року, сторонами встановлено розмір процентів - 36 % річних, порядок їх нарахування. Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 28 березня 2019 року по справі №444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред?явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов?язання. За таких обстави, суд прийшов до висновку, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач [PERSON] свої зобов?язання за договором процентної позики не виконав, нараховані проценти не сплатив, суму позики на вимогу позивача [PERSON] не повернув. Згідно ст.99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII ?Про зовнішньоекономічну діяльність?, Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 ?Про систему валютного регулювання і валютного контролю?, Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР ?Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті?. Згідно ст.524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Судом встановлено, що предметом спірного договору позики є іноземна валюта - долари США, умовами договору передбачено одержання процентів за користування коштами. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошовоі? суми в іноземніи? валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК Украі?ни, а також ч.1 ст.1049 ЦК Украі?ни, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тіи? валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національніи? валюті Украі?ни. Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18 та від 16 січня 2019р. у справі № 373/2054/16-ц. Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, сума заборгованості складається з суми основного боргу у розмірі 160 000,00 доларів США та 164 372, 35 доларів США нарахованих відсотків (36 % річних). При перевірці вищезазначеного розрахунку, судом встановлено, що період нарахування відсотків починає свій перебіг з 22 липня 2021 року, а не з 21 липня 2021 року, як зазначено позивачем у своєму розрахунку, по 27 травня 2024 року (дата складання та підписання вимоги про розірвання договору, сплати відсотків та повернення позики ), і за зазначений період часу нараховані відсотки, виходячи з суми основного боргу - 160 000, 00 доларів США становлять - 164 214, 54 доларів США. А тому, суд прийшов до висновку, що вимоги в частині стягнення нарахованих відсотків, передбачених умовами договору процентної позики та розписки від 21 липня 2021 року, підлягають задоволенню саме у розмірі 164 214, 54 доларів США. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв?язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що стороною позивача доведено той факт, що між сторонами було укладено договір позики, а тому у відповідача [PERSON] виникли зобов?язання перед позивачем [PERSON] , які передбачені ст.1049 ЦК України. За таких обставин, з врахуванням положення ст.ст. 16, 1048 ЦК України; ст. ст. 10, 13 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню сума позики у розмірі 160 000, 00 доларів США; відсотки у розмірі 36 % річних за період з 22 липня 2021 року по 27 травня 2024 року у розмірі 164 214, 54 доларів США. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 15 140, 00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial