Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-19 00:00:00

Позивач, через представника адвоката Наталюк Н.М., звернувся до суду з позовом про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, в якому вказує, що [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON] з 14.02.2004 року. Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області №705/2498/22 від 12.07.2022 року шлюб між ними було розірвано. Відповідачка - [PERSON] , [INFO] залишила сім`ю, виїхавши за кордон, що підтверджується штампом у закордонному паспорті відповідачки. Від шлюбу у сторін по справі є два сина - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Малолітній син [PERSON] проживає разом із позивачем за адресою [ADDRESS] та знаходиться повністю на його утриманні. З 22.01.2022 року мати не займається вихованням свого малолітнього сина, не дбає про нього, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не спілкується з сином, не телефонує до нього, не відвідує школу сина, не слідкує за здоров`ям, не надає дитині матеріальної допомоги, можливості забрати до себе дитину немає, тобто мати добровільно самоусунулася від виконання батьківських обов`язків. Згідно рішення виконавчого комітету Дунаєвецької міської ради від 19 січня 2023 року №8 затверджено Висновок органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] , [INFO] . 17.07.2023 року, [PERSON] написала заяву компетентним органам де не заперечує проти того, щоб її син [PERSON] проживав разом із батьком [PERSON] . Також, цією заявою [PERSON] відмовляється від виконання батьківських обов`язків стосовно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] та не заперечує проти позбавлення її батьківських прав стосовно сина та просить розглянути питання про визнання місця проживання дитини та позбавлення її батьківських прав без її присутності. Згідно характеристик від 11.07.2023 р. та 13.06.2024р. виданих старостою Іванковецького старостинського округу Дунаєвецької міської ради, [PERSON] проявив себе з позитивної сторони, за характером доброзичливий, врівноважений, шкідливих звичок немає, бере активну участь у громадському житті громади. Позивач проживає разом із сином. Матері спільної дитини за період проживання не було, матір у вихованні дитини участі не приймає. Згідно висновку психолога Комунальної установи «ЦНС Дунаєвецької міської ради» [PERSON] за 2023р., яка провела 10 психологічних консультацій встановлено, що в дитини наявні ряд травмуючи психологічних подій (панічні атаки, боязнь гучних звуків, мати залишила його з батьком і виїхала за кордон. ) Однак дитина рівнозначно любить обох батьків, але проживати хоче з батьком. Спілкуватись з матір`ю [PERSON] поки що не готовий, більш прихильно ставиться до батька, емоційно прив`язаний до батька, дослухається його думки. Батько користується у дитини авторитетом. Хлопчик став більш відкритим до спілкування, зник страх, появились друзі, налагодився сон. Психолог наголошує, що основною травмуючою подією [PERSON] залишається спілкування з біологічною матір`ю. Відповідно до довідки від 07.09.2023 року №93 вданої ТОВ «Верест» [PERSON] працює на ТОВ «Верес» на посаді вантажника з 01.09.2023 року з оплатою праці 9200грн. Згідно з Акту обстеження житлово-побутових умов проживання батька від 08.09.2023року, складеного спеціалістом-юристом Служби у справах Дунаєвецької міської ради [PERSON], психологом Комунальної установи «ЦНС Дунаєвецької міської ради» [PERSON] вбачається, що було обстежено житлово-побутові умови за адресою: [ADDRESS] , де проживає позивач з сином [PERSON] . Будинок складається з 2- х житлових кімнат, коридору, кухні. Опалення газове, конвектор, водопостачання криничне. Для дитини відокремлено окрема кімната де обладнане місце для сну та відпочинку, стіл для виконання письмових завдань, шафа для зберігання особистих речей. Дитина забезпечена сезонним одягом. Санітарно-гігієнічні умови проживання на належному рівні. Продукти харчування в достатній кількості, наявна готова свіжа їжа. Батько спокійний, врівноважений і візуально без ознак алкогольного сп`яніння. Отож, висновком встановлено, що позивачем створено всі необхідні умови для проживання, виховання дитини та повного і всебічного його розвитку. Згідно рішення виконавчого комітету Дунаєвецької міської ради від 19 вересня 2023 року №164 затверджено Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , яка є матір`ю неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . У висновку було встановлено, що рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області №705/2498/22 від 12.07.2022 року шлюб між подружжям було розірвано, де було встановлено , що сторони з липня 2021 року спільно не проживають. Син залишився проживати разом із батьком. Мати залишила сім`ю та виїхала проживати за кордон. Батько займається вихованням сина [PERSON] . Мати не дбає про сина, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не спілкується в обсязі необхідному для нормального розвитку дитини, не телефонує до нього, не відвідує школу сина та не приймає участі в навчальному процесі, не слідкує за здоров`ям сина, не надає сину матеріальної допомоги. Позивач через рішення суду стягнув аліменти з відповідачки, оскільки остання добровільно не надає коштів на утримання малолітнього сина, що підтверджується постановою про відкриття провадження. Висновком класного керівника [PERSON] підтверджується та обставина, що матір не спілкується з дитиною, з сім`єю не проживає, у вихованні дитини не приймає жодної участі, з класним керівником ніколи не виходила на зв`язок, на батьківські збори не з`являлась. Наданими доказами встановлено, що відповідачка [PERSON] з 22.01.2022р., свідомо самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків в повній мірі щодо малолітнього сина, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, не турбується про харчування, медичний догляд, лікування, не спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання ним здібностей, що підтверджено доказами по справі. [PERSON] не оспорює та не заперечує факт, що малолітній син залишилися проживати з позивачем. Позивач не створює ніяких перешкод (об`єктивних та штучних) у спілкуванні сина з матір`ю. Прохає суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] та визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] (який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ) з батьком [PERSON] за адресою фактичного місця проживання/перебування сім`ї: [ADDRESS] . 28.06.2024 року Ухвалою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя відкрито провадження у справі та розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Відзив від відповідачки на позов до суду не надійшов. 27.09.2024 року Ухвалою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Позивач та Представник позивача, адвокат Наталюк Н.М. у судовому засіданні підтримали позовну заяву, прохали суд задовольнити її у повному обсязі. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, з позовними вимогами погоджується у повному обсязі. Представник служби у справах дітей Дунаєвецької міської ради Хмельницької області до судового засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність та прийняти рішення в найкращих інтересах малолітньої дитини [PERSON] . Суд, заслухавши представника позивача, позивача, свідків, думку дитину, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази надані сторонами, вважає що позов не підлягає задоволенню з наступних обставин. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 10 січня 2023 року батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] ./а.с.28/. Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12.07.2022 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано/а.с.29-31/. [PERSON] 28.01.2022 року виїхала за кордон, що підтверджується штампом у закордонному паспорті відповідачки./а.с.27/. Суд звертає увагу, що в ксерокопії закордонного паспорту відповідачки є декілька відміток щодо виїзду за кордон та в`їзду на територію України, які неможливо дослідити у судовому засіданні у зв`язку з нечіткою копією, надати більш чітку копію паспорту представник позивача вважає неможливим, так як відповідачка знаходиться за межами території України ./а.с.23/. Згідно рішення виконавчого комітету Дунаєвецької міської ради від 19 січня 2023 року №8 затверджено Висновок органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] , [INFO] . Зі слів батька [PERSON] мама [PERSON] виїхала за кордон та в телефонній розмові повідомила про те, що можливості забрати дитину до себе немає./а.с.50/. 17.07.2023 року, [PERSON] , написала заяву компетентним органам де не заперечує проти того, щоб її син [PERSON] проживав разом із батьком [PERSON] . Також, цією заявою [PERSON] відмовляється від виконання батьківських обов`язків стосовно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] та не заперечує проти позбавлення її батьківських прав стосовно сина та просить розглянути питання про визнання місця проживання дитини та позбавлення її батьківських прав без її присутності./а.с.32/. Згідно характеристик від 11.07.2023 р. та 13.06.2024р. виданих старостою Іванковецького старостинського округу Дунаєвецької міської ради, [PERSON] проявив себе з позитивної сторони, за характером доброзичливий, врівноважений, шкідливих звичок немає, бере активну участь у громадському житті громади. Позивач проживає разом із сином. Матері спільної дитини за період проживання не було./а.с.30,43/. Згідно висновку психолога Комунальної установи «ЦНС Дунаєвецької міської ради» [PERSON] , яка провела 10 психологічних консультацій встановлено, що в дитини наявні ряд травмуючи психологічних подій (панічні атаки, боязнь гучних звуків, мати залишила його з батьком і виїхала за кордон.) Спілкуватись з матір`ю [PERSON] поки що не готовий, більш прихильно ставиться до батька, емоційно прив`язаний до батька, дослухається його думки. Батько користується у дитини авторитетом. Вік та розвиток [PERSON] дозволяє йому усвідомлено висловити свою думку./а.с.37,44-45/. Відповідно до довідки від 07.09.2023 року №93 вданої ТОВ «Верест» [PERSON] працює на ТОВ «Верес» на посаді вантажника з 01.09.2023 року з оплатою праці 9200грн./а.с.33/. Згідно з Акту обстеження житлово-побутових умов проживання батька від 08.09.2023 року, складеного спеціалістом-юристом Служби у справах Дунаєвецької міської ради [PERSON], психологом Комунальної установи «ЦНС Дунаєвецької міської ради» [PERSON] вбачається, що було обстежено житлово-побутові умови за адресою: [ADDRESS] , де проживає позивач з сином [PERSON] . Будинок складається з 2- х житлових кімнат, коридору, кухні. Опалення газове, конвектор, водопостачання криничне. Для дитини виокремлено окрема кімната де обладнане місце для сну та відпочинку, стіл для виконання письмових завдань, шафа для зберігання особистих речей. Дитина забезпечена сезонним одягом. Санітарно-гігієнічні умови проживання на належному рівні. /а.с.36/. Згідно рішення виконавчого комітету Дунаєвецької міської ради від 19 вересня 2023 року №164 затверджено Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , яка є матір`ю неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . У висновку було встановлено, що рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області №705/2498/22 від 12.07.2022 року шлюб між подружжям було розірвано. Син залишився проживати разом із батьком. Зі слів батька, мама [PERSON] проживає за кордоном. Життям сина не цікавиться, не приймає участь у вихованні, не цікавиться станом його здоров`я, фізичним та духовним розвитком, успіхами, не спілкується з ним в достатньому обсязі, можливості дитину забрати до себе немає. [PERSON] написала заяву компетентним органам , що не заперечує не проти позбавлення її батьківських прав стосовно сина та просить розглянути питання про визнання місця проживання дитини та позбавлення її батьківських прав без її присутності/а.с.52-54/. Відповідно до характеристики [PERSON] класний керівник [PERSON] вказала, що матір не спілкується з дитиною, з сім`єю не проживає, у вихованні дитини не приймає участі, з класним керівником не виходила на зв`язок, на батьківські збори не з`являлась./а.с.42/. Судом встановлено, що Постановою від 06.06.2024 року відкрито виконавче провадження щодо стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 заробітку платника аліментів, починаючи з 26.09.2023 року./а.с.55/. Свідок, психолог [PERSON] , суду пояснила, що [PERSON] супроводжує з червня 2023 року у зв`язку підвищеною тривожністю , особливо після дзвінків мами . [PERSON] у розмові повідомляє, що він любить маму, поважає її, він хоче щоб вона його обійняла та пригорнула. Батько є авторитетом у хлопчика, довіряє йому на 100%. Свідок, класний керівник [PERSON] , суду пояснила, що [PERSON] навчається в Іванковецькому ліцеї з 5 класу,є внутрішньо переміщеною особою. Спочатку дитина була замкнута , зараз спокійний, у нього багато друзів, гарно навчається. Батько цікавиться життям школи, допомагає в ремонті. Маму [PERSON] вона не бачила 2 роки, їй не телефонувала. [PERSON] не хоче говорити про маму і питань більше з цього приводу ніколи не задавала йому. У судовому засіданні була допитана дитина [PERSON] , який повідомив, що на протязі 2-х років проживає з батьком, мама виїхала за кордон . До війни разом з мамою та батьком проживали у м.Торецьк, потім переїхали до м.Краматорська. З 2022 року переїхали до м.Умань, а потім до Хмельницької області. Під час проживання з татом та мамою, у нього кращі відносини були з татом, так як мама могла накричати на нього під час вивчення уроків та неякісного прибирання в квартирі. Вона працювала в ломбарді, рідко з нею ходили гуляти до розважальних комплексів, купувала солодощі. Потім батьки почали сваритися і мама поїхала за кордон, спілкується з нею рідко, за кордону приїжджала один раз, не заперечує проти позбавлення її батьківських прав. Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини (частина перша статті 164 СК України). Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (див. постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі №686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі №357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі №760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі №638/16622/17, від 06 вересня 2023 року у справі №545/560/21). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі №760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі №753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі №552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі №213/2822/21. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Вирішуючи спір, дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам, суд дійшов висновку про те, що підстав, передбачених пунктом 2 частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, немає. [PERSON] не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що відповідачка умисно та злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дитини факт стягнення з [PERSON] аліментів, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання матері до надання дитині належного утримання. Суду не надано доказів заборгованості по аліментам за відповідачем та і наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав (постанова Верховного Суду від 16 січня 2019 року, справа №199/5032/16-ц). Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійний характер, як кожен, так і в сукупності, можна розцінити як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд звертає увагу на те, що позивач, вказуючи на те, що відповідачка тривалий час не піклується про дитину та не надає їй матеріальної підтримки, звернувся до виконавчої служби з виконавчим листом про стягнення аліментів лише 06.06.2024 року за 20 днів до подання позовної заяви. Тож на момент розгляду справи суд вважає, що відповідачка не ухилялась від виконання свого обов`язку щодо утримання дитини. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні мамою обов`язків по вихованню сина, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Матеріали справи не містять доказів, що відповідачка була попереджений органом опіки та піклування щодо невиконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітньої дитини. При цьому звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст.5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Таким чином, враховуючи, що у матеріалах справи відсутні беззаперечні та достатні докази, які б свідчили про винну та свідому поведінку відповідачки [PERSON] щодо ухилення від участі у вихованні дитини, про умисне і свідоме нехтування обов`язками матері, суд вважає, що відсутні правові підстави для позбавлення її батьківських прав. Доводи позивача про те що, маючи докази наявності підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, а саме ухилення [PERSON] від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, не виявлення інтересу до життя дитини, не заслуговує на увагу, оскільки, відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, доведення обставин саме свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача, в свою чергу, позивачем належних, допустимих та достатніх доказів в підтвердження вказаних обставин надано не було. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідачка є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з матір`ю сімейних відносин не відповідає інтересам дитини. Суд не приймає до уваги висновок органу опіки та піклування Дунаєвецької міської ради Хмельницької області про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачку з огляду те, що у висновку не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, даний висновок є недостатньо обґрунтованим. Оцінюючи висновок органу опіки щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав, суд також вважає зазначений висновок безпідставним та необґрунтованим, адже при наданні такого висновку орган опіки виходив виключно з тих відомостей, які були надані позивачем, який зацікавлений в розгляді справи. При цьому, сама перевірка проведена формально, без наведення достатніх доказів, які б підтверджували ухилення відповідачки від здійснення батьківських обов`язків, не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідачку як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, а тому не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав. Враховуючи, що з позовом [PERSON] звернувся до суду в червні 2024 року, натомість як з лютого 2022 року в Україні триває воєнний стан внаслідок військової агресії РФ проти України по теперішній час, тож відсутність з боку відповідачки участі у вихованні дитини, на що вказував позивач, але це не підтверджено жодними доказами, та може бути пов`язано саме з війною в Україні, так як позивач під час пояснення в суді вказав, що [PERSON] поїхала до Польщі на заробітки. Судом, зі слів позивача встановлено, що відповідачка мешкає в Польщі, що є доказам, того, що у неї існують перешкоди щодо безпосередньої участі у вихованні дитини( безпосередньо навіть брати участь у батьківських зборах). Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Відповідачка подала до суду заяву про те, що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно сина та визначення місця проживання дитини з батьком. Судом встановлено, що визнання відповідачкою (а.с.81) позову позивача [PERSON] є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства, суперечить закону та порушує якнайкращі права та інтереси малолітнього сина, а тому не приймається судом до уваги у цій справі, так як лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених ч. 1 ст. статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав, що узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 10 листопада 2023 року у справі ЄУН 401/1944/22, який є обов`язковим для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України. У судовому засіданні позивач суду пояснив, що вони сварилися з відповідачкою, вирішили розлучитися так як стосунки погіршувалися. Суд звертає увагу, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22 (провадження № 61-18610св23), від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18 (провадження № 61-1682св22), від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19 (провадження № 61-7357св21)). У судовому засіданні дитина не заперечувала проти позбавлення батьківських прав мами, але суд, виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, не враховує думку дитини та зауважує, що думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав. Думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18 (провадження № 61-19878св21), Постанова КЦС ВС від 26.12.2024 року у справі №561/474/24(61-13691св24. Крім того, суд зазначає, що у судовому засіданні від 3.12.2024 року , дитина не висловлювала власної ствердної думки щодо необхідності позбавлення батьківських прав його матері, так як судом декілька разів було зроблено зауваження представнику позивача адвокату Наталюк Н.М. щодо допомоги у наданні відповіді дитині. Суд звертає увагу, що при наданні пояснень у судовому засіданні психолог вказувала, що [PERSON] у розмові повідомляє, що він любить маму, поважає її, він хоче щоб вона його обійняла та пригорнула, образився на неї що поїхала за кордон. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49), проте, наявності таких обставин у цій справі не доведено. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що під час розгляду справи позивач та його представник не надали належних та достатніх доказів умисної й винної поведінки відповідачки [PERSON] щодо ухилення від виконання батьківських обов`язків, які б давали підстави для застосування до відповідачки крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення її батьківських прав щодо дитини [PERSON] . Щодо позовних вимог визначення місця проживання дитини, суд зазначає наступне. Відповідно до частин другої, восьмої, дев`ятої статті 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно статті 8 Закону України ''Про охорону дитинства'', кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України ''Про охорону дитинства''). Відповідно до статті 12 Закону України ''Про охорону дитинства'', на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3, ч.4 статті 157 Сімейного кодексу України, яка регламентує вирішення батьками питань щодо виховання дитини, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору, зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків. Згідно ч.1, ч.2 статті 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч.1 статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського Суду з прав людини від 11.07.2017 року у справі ''М.С. проти України'', заява №2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§76). У §54 рішення Європейського Суду з прав людини ''Хант проти України'' від 07.12.2006 року, заява №31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського Суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: погляди дитини, індивідуальність дитини, збереження сімейного оточення і підтримання відносин, піклування, захист і безпека дитини, вразливе положення, право дитини на здоров`я, право дитини на освіту. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. В ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються матеріалами справи та не заперечуються сторонами по справі, що дитина [PERSON] , [INFO] , проживає із батьком - [PERSON] за адресою їх тимчасового проживання: [ADDRESS] , що також підтвердив у судовому засіданні представник позивача. Відповідно до приписів ч.1 статті 4 ЦПК України, яка регламентує право на звернення до суду за захистом, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Виходячи із правового аналізу даної норми Закону, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи законних інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, яка звернулась до суду, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Таким чином, зверненню до суду із позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той із батьків, хто звернувся до суду із таким позовом, має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини, і з даного приводу між ними існує спір. Судом встановлено, що фактично спір щодо місця проживання дитини у даній справі був ініційований батьком малолітньої дитини, з яким дитина і так фактично проживає. При цьому, відповідач по справі - мати дитини не вимагала і не вимагає зміни місця проживання сина [PERSON] , у визначеному Законом порядку із самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом, в межах розгляду даної цивільної справи, про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю, не зверталась, жодних належних доказів, які б свідчили про її бажання і волю щодо визначення місця проживання дитини із нею, відповідач суду не надала, натомість, надіслала на адресу суду заяву, в якій вказала, що визнає заявлену вимогу позивача про визначення місця проживання їх сина разом із батьком. За даних обставин, між батьками дитини [PERSON] , [INFO] , відсутній спір щодо визначення місця проживання малолітнього сина, і такий спір був відсутній на час звернення до суду [PERSON] із даним позовом. Матеріали справи не містять доказів створення перешкод відповідачем у проживанні дитини [PERSON] разом із батьком, що вбачається як із поданої позивачем позовної заяви, так і із пояснень представника позивача, який пояснив суду, що можливо спір виникне у майбутньому , доказів протилежного сторонами не надано. За даних обставин, суд дійшов висновку, що ні права позивача, ні права дитини не порушені, а тому, і судовому захисту не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed