Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-21 00:00:00

І. Стислий виклад позиції сторін: Позивача [PERSON] , звернувся до Личаківського районного суду м. Львова з позовом до [PERSON] , про зменшення розміру аліментів призначених рішенням Личаківським районним судом м. Львова в справі №2-5122/11 від 09.11.2011року. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 09.11.2011року згідно рішення Личаківського районного суду стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання дитини доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 (однієї третини) заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття. Однак позивач вважає, що наявні підстави зменшити розмір аліментів з наступних підстав. З моменту ухвалення рішення про стягнення аліментів, матеріальний стан позивача значно погіршився, змінився і його сімейний стан. Зокрема, у позивача народилось ще дві доньки: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Дружина позивача [PERSON] перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку [INFO] по [INFO] . Також зазначає, що на його, позивача, утриманні перебуває батько [PERSON] , що є особою з інвалідністю першої групи та потребує постійного стороннього догляду. Враховуючи вищевикладені обставини, позивач вважає, що наявні підстави зменшити розмір аліментів, визначений 09.11.2011року рішенням Личаківського районного суду м. Львова (справа №2-5122/11) про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання дитини доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 (однієї третини) заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 19.09.2011 року і до досягнення дитиною повноліття, до 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу). \~ \~ \~ \~ІІ. Процесуальні дії у справі: \~ \~ \~ \~Даний позов надійшов на адресу Личаківського районного суду м. Львова 17.04.2024 року. \~ \~ \~ \~Протоколом автоматизованого розподілу судової справи було визначеного головуючу суддю Леньо С.І. 16.05.2024 року суддею Леньо С.І., було постановлено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі. 08.08.2024 року суддею Леньо С.І., у даній справі 463/3341/24 було винесено заочне рішення, яким позовні вимоги було задоволено повністю та ухвалено зменшити розмір аліментів, які стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] щомісячно на утримання [PERSON] , на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09.11.2022року, у справі 2-5122/11, з 1/3 частки з усіх видів його заробітку, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 19.09.2011 року і до досягнення дитиною повноліття на 1/6 частки усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня набрання даним рішенням законної сили. Стягнено з [PERSON] , на користь [PERSON] , 1211,20 (одну тисячу двісті одинадцять гривень) 20 коп.. 10.09.2024 року на адресу Личаківського районного суду м. Львова надійшла заява від представника відповідачки у справі адвоката Савки Т., про перегляд заочного рішення Личаківського районного суду м. Львова від 08.08.2024року в цивільній справі №463/3341/24. 10.09.2024 року протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду, заява про перегляд заочного рішення передана для розгляду головуючій судді Леньо С.І.. 07.11.2024 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, підстава такого розподілу: перебування у відпустці, відповідно до розпорядження за №44 від 07.11.2024року керівника апарату щодо призначення повторного автоматизованого розподілу, визначено склад суду: головуючий суддя Білоус Ю.Б.. 18.11.2024року суддею Білоус Ю.Б., постановлено ухвалу про прийняття справи до свого провадження та призначено справу до розгляду. Ухвалою судді Білоус Ю.Б., за результатом судового засідання від 25.11.2024року постановлено: заяву про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова в справі №463/3341/24 скасовано та призначено судове засідання на 10.12.2024 року. ІІІ. Позиція учасників справи: Позивач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, однак скерував на адресу суду письмове клопотання в якому наполягав на задоволенні позовних вимог в повному обсязі, з підстав, викладених у змісті позовної зави та розгляд даної справи за його відсутності. Відповідачка [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, однак її представник адвокат Савка Т., в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечив проти задоволення таких з підстав, викладених як у заяві про перегляд заочного рішення так і усних поясненнях, наданих суду. ІV. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин, що виникли між сторонами, із посиланням на докази, у тому числі й ті, що відхилені судом, а так само оцінка аргументів сторін: Заслухавши пояснення сторін, викладені ними у заявах по суті, дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до такого висновку. Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права, пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл. Правосуддя, за своєю суттю, визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені висновки викладено в абзаці десятому пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003. У справі «Belletv.France» Суд зазначив, що "стаття 6 §1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз`яснень, суд, перевіривши порушення прав та обов`язків позивача [PERSON] , у межах заявлених позовних вимог, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно статті 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо. Виходячи з наведених норм кожна людина має право на сімейне життя, при цьому укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов`язковою умовою для створення їхньої сім`ї. Сім`я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно частин 1 та 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Враховуючи наведені положення, судом встановлено, що у сторін по справі є спільна дитина [PERSON] , [INFO] . Факти народження та батьківства підтверджуються свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER] від 12.12.2009року, яке містяться в матеріалах справи. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 09.11.2011 року у цивільній справі №2-5122/11 ухвалено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання дитини доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 (однієї третини) заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, до досягнення дитиною повноліття. Рішення набрало законної сили. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України. У справі, яка розглядається судом, спір стосується зменшення розміру аліментів. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. З аналізу даних правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 16 вересня 2020 року у справі №565/2071/19, статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Отже, логічний зв`язок обставин, передбачених статтею 192 СК України, з обов`язком утримувати дитину, свідчить, що зміна матеріального стану є достатньою підставою для зменшення розміру аліментів тоді, коли ці обставини впливають на можливість виплачувати аліменти у раніше визначеному розмірі. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Звертаючись до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач [PERSON] , посилався на те, що у нього змінився (погіршився) матеріальний стан та змінився сімейний стан, а саме: він одружився і в теперішньому шлюбі у нього народилось двоє дітей. Також зазначав, що на його утримані перебуває батько, який єособою з інвалідністю першої групи. Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що підставами зміни розміру аліментів є зміна матеріального стану, а сама по собі зміна сімейного стану не є самостійною підставою для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для можливості звернення про зміни розміру аліментів. Однак, зміна сімейного стану не є самостійною на відміну від зміни матеріального стану підставою для звернення про зміни розміру аліментів. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд виходить з принципів судочинства про змагальність судового процесу та ухвалення рішення судом лише на підставі доказів, наданих сторонами. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Слід зазначити, що представником відповідача спростовано покликання позивача про утримання батька, оскільки з долучених адвокатом Савкою Т., документів встановлено, що згідно інформації №2332/09.4.06-33 від 10.09.2024 року за підписом начальника відділу ДРАЦС у Львівській області Оливи Ірини, наявні відомості про актовий запис про смерть №102 [PERSON] (батька позивач), [INFO] , складеного 25.06.2024 року, виконавчим комітетом Зимноводівської сільської ради Львівського району Львівської області (а.с.84). Щодо тверджень позивач про погіршення матеріального стану, то суд зазначає наступне. Так позивачем жодного доказу на підтвердження зазначених обставин, тобто довідок про матеріальний стан на час стягнення чи виплати аліментів, чи зміни в сторону зменшення доходів на час звернення до суду із зазначеним позовом не надано, що в свою чергу позбавляє суд погодитись чи прийняти дані твердження до уваги та надати таким правову оцінку, а навпаки на підставі положень статті 192 СК України позивачем не доведено обставини про погіршення матеріального стану, які б слугували підставою для зміни розміру аліментів. Позивачем до позовної заяви додано довідку №394/13-01-11-01-22 від 26.03.2024р., про те, що відповідно до Наказу Голови управління ДПС у Львівській області від 07.03.2023року №29-в «Про надання відпустки» [PERSON] (дружина позивача), перебуває у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 09.03.2023 по [INFO] (а.с.12). Однак суд не може взяти до уваги дану інформацію в контексті погіршення матеріального стану позивача, оскільки ці відомості стосуються дружини позивача, а щодо матеріального стану самого позивача відомостей суду не надано. На переконання суду, враховуючи встановлені обставини справи, зокрема розмір аліментів, що стягується, суд не вбачає за можливе чи необхідне зменшити розмір аліментів на утримання дитини- доньки [PERSON] , [INFO] , з 1/3 частки заробітку (доходу) до 1/6 частки всіх доходів позивача, адже таке зменшення суперечитиме інтересам дитини. Також, суд звертає увагу сторін, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» на кінець 2024 року прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становив 6169 гривень. Згідно з частиною 2 статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Отже на сьогодні, мінімальний розмір аліментів, які повинен платити позивач на дітей становить 3084,50грн. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною першою статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Отже, суд дійшов переконливого висновку, що позовні вимоги [PERSON] , не підлягають задоволенню, оскільки ним не доведено необхідність зменшення розміру аліментів на утримання дитини саме до розміру 1/6 частки від його доходів. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Приписами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину суспільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). V. Висновки суду за результатами розгляду даної справи: Згідно статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. На думку суду, у рішенні з`ясовані та повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Виходячи з наведених позивачем доводів, дослідивши докази додані до позовної заяви, суд приходить до переконання, що розмір аліментів, що стягується з позивача на користь відповідачки на утримання неповнолітньої дитини не підлягають зміні. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову, з наведених вище мотивів та підстав. Відомості, які б спростовували даний висновок суду відсутні, а інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України). VІ. Розподіл судових витрат між сторонами: Виходячи з вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed