Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-19 00:00:00

16 жовтня 2024 року в провадження суду надійшла позовна заява ТОВ "ФК"Профіт Капітал" до [PERSON] про стягнення заборгованості. Судом встановлено, що 24 жовтня 2023 року відповідач [PERSON] змінила прізвище на Українцеву. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 01 лютого 2018 року між ПАТ "Ідея Банк" та [PERSON] укладено угоду №С-001-014476-18-980 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки. Відповідно до умов вказаного договору кредиту банк відкрив відповідачу поточний рахунок у гривні. Як йдеться в п.3 договору банк надає клієнту кредит шляхом встановлення відповідної кредитної лінії по поточному рахунку на наступних умовах: максимальний ліміт кредитної лінії встановлено в розмірі 200 000 гривень (п.п.3.1 договору), ліміт кредитної лінії, доступний клієнту на момент укладення угоди, становить 3 000 гривень (п.п.3.2 договору). Згідно п.п.3.3 договору кредиту за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 24% річних. Банк умови договору виконав, відкривши поточний рахунок № [NUMBER] та надав відповідачу грошові кошти в розмірі 3 000 гривень, строком до 01 лютого 2024 року, відповідач, в свою чергу, зобов`язання належним чином не виконує, в зв`язку з чим, за вказаним договором №С-001-014476-18-980 від 01 лютого 2018 року утворилася заборгованість, станом на 19 грудня 2023 року (дата відступлення права вимоги) становить 14 707,31 гривень, яка складається із 4 939,97 гривень заборгованості за основним боргом, 9 767,34 гривень заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками. Також, 11 березня 2019 року між ПАТ "Ідея Банк" та відповідачем [PERSON] укладено договір кредиту №Р24.22064.005010104, за умовами якого банк надав останній кредит в сумі 13 732 гривень, строком до 11 березня 2023 року, зі сплатою 1,99 % річних від залишкової суми кредиту і комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості. Банк умови договору виконав, надавши відповідачу грошові кошти в розмірі 13 732 гривень, строком до 11 березня 2023 року, а відповідач зобов`язалася повернути кредит разом з іншими платежами (п.6.1 договору). Згідно з ЗУ "Про споживче кредитування", реальна процентна ставка склала 95,34% (п.5.7 договору). Відповідач, в свою чергу, зобов`язання належним чином не виконує, в зв`язку з чим, за вказаним договором №Р24.22064.005010104 від 11 березня 2019 року утворилася заборгованість, станом на 19 грудня 2023 року (дата відступлення права вимоги) становить 27 400,58 гривень, яка складається із 11 385,38 гривень заборгованості за основним боргом, 743,43 гривень заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками, 15 271,77 гривень заборгованості за нарахованими та несплаченими комісіями. Крім того, 11 березня 2019 року між ПАТ "Ідея Банк" та [PERSON] укладено угоду №С-001-049424-19-980 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки. Відповідно до умов вказаного договору банк відкрив відповідачу поточний рахунок у гривні. Як йдеться в п.3 договору банк надає клієнту кредит шляхом встановлення відповідної кредитної лінії по поточному рахунку на наступних умовах: максимальний ліміт кредитної лінії встановлено в розмірі 200 000 гривень (п.п.2.1 договору), ліміт кредитної лінії, доступний клієнту на момент укладення угоди, становить 5 000 гривень (п.п.2.2 договору). Згідно п.п.2.3 договору кредиту за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 48% річних. Банк умови договору виконав, відкривши поточний рахунок № [NUMBER] та надав відповідачу грошові кошти в розмірі 5 000 гривень, строком до 11 березня 2024 року, відповідач, в свою чергу, зобов`язання належним чином не виконує, в зв`язку з чим, за вказаним договором №С-001-049424-19-980 від 11 березня 2019 року утворилася заборгованість, станом на 19 грудня 2023 року (дата відступлення права вимоги) становить 13 247,97 гривень, яка складається із 4 999,85 гривень заборгованості за основним боргом, 8 248,12 гривень заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками. 19 грудня 2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Оптіма Факторинг» укладено договір факторингу №19/12-2023, відповідно до п. 2.1 договору факторингу AT «Ідея Банк» відступає ТОВ «Оптіма Факторинг», а останнє приймає права вимоги та в їх оплату зобов`язується перегати грошові кошти в розпорядження AT «Ідея Банк» за плату та на умовах визначених договором факторингу. Права вимоги які клієнт відступає фактору за цим договором, відступаються в розмірі заборгованості боржників перед AT «Ідея Банк», та визначені в реєстрі боржників, що підписується сторонами у паперовому вигляді в день укладення цього договору. 22 грудня 2023 року між ТОВ «Оптіма Факторинг» та ТОВ «ФК «Профіт Капітал» укладено договір факторингу №22/12-2023, відповідно до умов якого ТОВ «Оптіма Факторинг» передав (відступив), а ТОВ «ФК «Профіт Капітал» прийняв права вимоги до [PERSON] за кредитними договорами. Таким чином, позивач, починаючи з 22 грудня 2023 року набув право грошової вимоги за договорами №С-001-014476-18-980 від 01 лютого 2018 року, №Р24.22064.005010104 від 11 березня 2019 року та №С-001-049424-19-980 від 11 березня 2019 року, укладеними між ПАТ «Ідея Банк» та відповідачем [PERSON] . Таким чином, до ТОВ «ФК «Профіт Капітал» перейшло право вимоги за вказаними кредитними договорами. Просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитними договорами №С-001-014476-18-980 від 01 лютого 2018 року, №Р24.22064.005010104 від 11 березня 2019 року та №С-001-049424-19-980 від 11 березня 2019 року в загальному розмірі 55 355,86 гривень, суму сплаченого судового збору в розмірі 3 028 гривень, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 21 000 гривень. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримує, просить їх задовільнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач та її представник - адвокат Сікорська І.С., у судове засідання не з`явилися, надали суду відзив на позовну заяву, в якому зазначили, що, як вбачається із змісту позовної заяви, позивач на підтвердження своїх вимог надає до суду: копію кредитного договору (угоду про відкриття кредитної лінії), копію договору комплексного банківського обслуговування; виписку. Відповідач не погоджується з позовною заявою та зазначає наступне. Розрахунок заборгованості складений позивачем в односторонньому порядку, залежить від його волевиявлення, не є первинним документом та не підтверджує ні факт користування відповідачем кредитним лімітом ні факт наявності заборгованості, на підтвердження чого зазначаю наступне. Крім того, із наданого позивачем розрахунку заборгованості не вбачається за який період стягується заборгованість та за який період та за якою процентною ставкою нараховано відсотки, що входить до основного та простроченого боргу також не відомо. В п. 2 ст.9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність від 16.07.1999р. №996-XIV зазначено, що Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Згідно п.п. 4.1, 4.2 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління НБУ № 254 від 18.06.2003 р., що було чинним на момент підписання анкети з заяви операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані. Підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи. Відповідно до п. 4.3 Положення первинні документи мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі. Пунктом 4.5 Положення визначено, що касовими документами оформляються операції з готівкою. Вони поділяються на прибуткові та видаткові. Касові документи оформляються відповідно до вимог, визначених нормативно-правовими актами Національного банку з організації касової роботи в банках України. Пунктом 4.6 Положення визначено, що меморіальні документи застосовуються банками для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками відповідно до нормативно-правовихактів Національного банку. До меморіальних документів (паперових або електронних), що використовуються для безготівкових розрахунків, належать такі розрахункові документи: меморіальні ордери; платіжні доручення; платіжні вимоги-доручення; платіжні вимоги; розрахункові чеки; інші документи (інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами Національного банку). Відповідно до п. 4.8 Положення у первинних документах, на підставі яких здійснюються записи в бухгалтерському обліку, мають зазначатися номери кореспондуючих рахунків за дебетом і кредитом, сума операції в грошовому виразі, дата виконання, підпис відповідального виконавця, підпис контролера (якщо операція підлягає додатковому контролю), підпис уповноваженої особи (якщо підставою для здійснення операції було відповідне розпорядження). Верховний Суд в своїх постановах неодноразово висловлював правову позицію, що документи складені банком без участі позичальника не підтверджують факт надання позичальнику кредитних коштів, не доводять існування відповідного його волевиявлення, а отже й укладення сторонами певного правочину із дотриманням правил статті 1055 ЦК України (постанова Верховного Суду від 11.07.2018р. по справі № 752/6743/16-ц). Розрахунок заборгованості, складений позивачем, не є доказом наявності заборгованості, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Наданий стороною позивача розрахунок заборгованості та виписка не є первинними документами, складені банком в односторонньому порядку. Що стосується стягнення заборгованості у розмірі 15 271,77 гривень за комісіями, по договору № Р24.22064.005010104 від 11 березня 2019 року, послалися на Закон України «Про споживче кредитування», зазначивши, що зі змісту договору кредиту та вбачається, що відповідачу встановлено плату за щомісячне обслуговування кредитної заборгованості, за переказ коштів та приймання готівки. У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09.12.2019 року у справі №524/5152/15-ц викладено висновок про те, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як обслуговування кредитної заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Таким чином, включення банком до суми заборгованості за договором складової заборгованості за комісією є необґрунтованими з вищевказаних підстав, оскільки встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах. Враховуючи те, що договором встановлено щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості, положення договору кредиту № Р24.22064.005010104 від 11 березня 2019 року щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. З урахуванням викладеного вимога про стягнення 15 271,77 гривень в рахунок заборгованості за комісією задоволенню не підлягає. Також не підлягають задоволенню вимоги про сплату 21 000,00 гривень витрат на правову допомогу, оскільки заявлена позивачем сума витрат на правову допомогу не є співмірною складності справи та обсягу наданих послуг, оскільки справа є нескладною та типовою, розглядається без участі адвоката у судовому процесі; не є співмірною ціні позову, оскільки ціна позову 55 355,86 гривень, а сума витрат на правову допомогу 21 000,00 гривень. Крім того, з акту прийому передачі наданої правової допомоги вбачається, що 21 000,00 гривень складається з підготовки позовних заяв до суду по 7 000,00 гривень за позовну заяву по трьом кредитним договорам. Проте, по факту позивачем було підготовано та подано не три, а одну позовну заяву. З урахуванням викладеного, підстави для стягнення 21 000,00 гривень витрат на правову допомогу відсутні. Просять відмовити в задоволенні позову та розглянути справу в їх відсутність. У зв`язку з неявкою сторін відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовільнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 01 лютого 2018 року між ПАТ "Ідея Банк" та [PERSON] (нині Українцева), укладено угоду №С-001-014476-18-980 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки. Відповідно до умов вказаного договору кредиту банк відкрив відповідачу поточний рахунок у гривні. Як йдеться в п.3 договору банк надає клієнту кредит шляхом встановлення відповідної кредитної лінії по поточному рахунку на наступних умовах: максимальний ліміт кредитної лінії встановлено в розмірі 200 000 гривень (п.п.3.1 договору), ліміт кредитної лінії, доступний клієнту на момент укладення угоди, становить 3 000 гривень (п.п.3.2 договору). Згідно п.п.3.3 договору кредиту за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 24% річних. Банк умови договору виконав, відкривши поточний рахунок № [NUMBER] та надав відповідачу грошові кошти в розмірі 3 000 гривень, строком до 01 лютого 2024 року, відповідач, в свою чергу, зобов`язання належним чином не виконує, в зв`язку з чим, за вказаним договором №С-001-014476-18-980 від 01 лютого 2018 року утворилася заборгованість, станом на 19 грудня 2023 року (дата відступлення права вимоги) становить 14 707,31 гривень, яка складається із 4 939,97 гривень заборгованості за основним боргом, 9 767,34 гривень заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками. Також, 11 березня 2019 року між ПАТ "Ідея Банк" та відповідачем [PERSON] укладено договір кредиту №Р24.22064.005010104, за умовами якого банк надав останній кредит в сумі 13 732 гривень, строком до 11 березня 2023 року, зі сплатою 1,99 % річних від залишкової суми кредиту і комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості. Банк умови договору виконав, надавши відповідачу грошові кошти в розмірі 13 732 гривень, строком до 11 березня 2023 року, а відповідач зобов`язалася повернути кредит разом з іншими платежами (п.6.1 договору). Згідно з ЗУ "Про споживче кредитування", реальна процентна ставка склала 95,34% (п.5.7 договору). Відповідач, в свою чергу, зобов`язання належним чином не виконує, в зв`язку з чим, за вказаним договором №Р24.22064.005010104 від 11 березня 2019 року утворилася заборгованість, станом на 19 грудня 2023 року (дата відступлення права вимоги) становить 27 400,58 гривень, яка складається із 11 385,38 гривень заборгованості за основним боргом, 743,43 гривень заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками, 15 271,77 гривень заборгованості за нарахованими та несплаченими комісіями. Крім того, 11 березня 2019 року між ПАТ "Ідея Банк" та [PERSON] укладено угоду №С-001-049424-19-980 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки. Відповідно до умов вказаного договору банк відкрив відповідачу поточний рахунок у гривні. Як йдеться в п.3 договору банк надає клієнту кредит шляхом встановлення відповідної кредитної лінії по поточному рахунку на наступних умовах: максимальний ліміт кредитної лінії встановлено в розмірі 200 000 гривень (п.п.2.1 договору), ліміт кредитної лінії, доступний клієнту на момент укладення угоди, становить 5 000 гривень (п.п.2.2 договору). Згідно п.п.2.3 договору кредиту за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 48% річних. Банк умови договору виконав, відкривши поточний рахунок № [NUMBER] та надав відповідачу грошові кошти в розмірі 5 000 гривень, строком до 11 березня 2024 року, відповідач, в свою чергу, зобов`язання належним чином не виконує, в зв`язку з чим, за вказаним договором №С-001-049424-19-980 від 11 березня 2019 року утворилася заборгованість, станом на 19 грудня 2023 року (дата відступлення права вимоги) становить 13 247,97 гривень, яка складається із 4 999,85 гривень заборгованості за основним боргом, 8 248,12 гривень заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками. 19 грудня 2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Оптіма Факторинг» укладено договір факторингу №19/12-2023, відповідно до п. 2.1 договору факторингу AT «Ідея Банк» відступає ТОВ «Оптіма Факторинг», а останнє приймає права вимоги та в їх оплату зобов`язується перегати грошові кошти в розпорядження AT «Ідея Банк» за плату та на умовах визначених договором факторингу. Права вимоги які клієнт відступає фактору за цим договором, відступаються в розмірі заборгованості боржників перед AT «Ідея Банк», та визначені в реєстрі боржників, що підписується сторонами у паперовому вигляді в день укладення цього договору. 22 грудня 2023 року між ТОВ «Оптіма Факторинг» та ТОВ «ФК «Профіт Капітал» укладено договір факторингу №22/12-2023, відповідно до умов якого ТОВ «Оптіма Факторинг» передав (відступив), а ТОВ «ФК «Профіт Капітал» прийняв права вимоги до за кредитними договорами №С-001-014476-18-980 від 01 лютого 2018 року, №Р24.22064.005010104 від 11 березня 2019 року та №С-001-049424-19-980 від 11 березня 2019 року, укладеними між ПАТ «Ідея Банк» та відповідачем [PERSON] . Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Згідно з ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак, під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим, ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України). Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги, а змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк та інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно ст. 536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. За ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно правового висновку Великої Палатою Верховного Суду №202/4494/16-ц від 31 жовтня 2018 року право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Також, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ч. 1 ст. 1077, ч. 1 ст. 1078, ч. 1 ст. 1082 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (ст. 514, ч. 1 ст. 1084 ЦК України). При цьому, наслідками неповідомлення боржника про заміну кредитора є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов`язання первинному кредитору належним. З матеріалів справи вбачається, що кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання шляхом надання позичальнику кредитів, проте відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала. Суд робить висновок, що між первісним кредитором, правонаступником якого є позивач, та відповідачем виникли правовідносини у зв`язку з укладенням 01 лютого 2018 року, 11 березня 2019 року кредитних договорів. Відповідач, будучи вільною в укладенні договорів, виборі контрагента та визначенні умов договорів, будучи обізнаною з умовами кредитування, в тому числі з нарахуванням відсотків за користування кредитними коштами, з чим відповідач погодилася, підписавши електронним одноразовим ідентифікатором кредитні документи, таким чином погодивши умови сплати процентів за користування кредитними коштами. Відповідач отримала кредитні кошти і у неї виникло зобов`язання повернути їх, у розмірах та у строки, зазначеними в кредитних договорах, однак не виконала обов`язок з повернення кредитних коштів. ТОВ «ФК «Профіт Капітал»» є правонаступником первісного кредитора, що свідчить про належні правові підстави для переходу права вимоги до [PERSON] і Товариство вправі вимагати захисту порушених прав у судовому порядку шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення коштів. Суд критично оцінює доводи відповідача, викладені у відзиві, що позивачем не підтверджено факт надання грошових коштів, оскільки такі повністю спростовуються матеріалами справи, зокрема ордерами розпорядженнями, доданими до позовної заяви. Крім того, з виписки по рахунку відповідача за кредитними договорами вбачається, що остання користувалася кредитними коштами, а також здійснювала платежі на погашення кредиту. Відтак, позивачем доведено належними доказами факт невиконання відповідачем умов кредитних договорів, що стало наслідком виникнення заборгованості. Суд відхиляє заперечення відповідача щодо розрахунку заборгованості в частині основної суми боргу та нарахованих відсотків, оскільки у виписці по рахунку відображено факт видачі суми кредиту та виконання відповідачем грошових зобов`язань із зазначенням дати та суми платежу. Крім того, відповідач не надала суду доказів, які спростовували б розмір заборгованості за основним боргом та нарахованими відсотками, а відтак наданий позивачем розрахунок заборгованості за відсутності альтернативного розрахунку від відповідача, приймається судом як достовірний. Позивачем на підтвердження розміру заборгованості за кредитними договорами надано до суду розрахунок заборгованості, згідно якого за відповідачем обліковується заборгованість за укладеними договорами кредиту. Окрім розрахунку заборгованості, сума заборгованості також підтверджується випискою по рахунку. Отже, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за кредитом. Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19 ). Такої правової позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц (провадження №61-3689св21). В зазначеній постанові Верховний Суд вказав, що на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів суд установив, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надав відповідачу кредит в обумовленій сумі, що підтверджується випискою з особового рахунку відповідача, тому дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних до позичальника про стягнення заборгованості по тілу кредиту та відсотків. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 17 грудня 2021 року по справі №278/2177/15-ц про те, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором. Така позиція\~викладена і\~в постанові\~КЦС ВС\~від 31\~травня 2022\~року №\~194/329/15-ц\~(провадження\~№ 61-3753св22). У постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц (провадження № 61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц (провадження № 61-22158св19) зроблено висновок про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. При цьому, відповідно до пункту 5.5. Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку. Отже, якщо виписка з рахунку відповідає зазначеним вимогам, то такий документ може бути доказом, який суду необхідно оцінити відповідно до вимог процесуального закону. До таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 09 листопада 2018 року у справі № 910/1580/18; від 23 вересня 2019 року у справі № 910/10254/18; від 19 лютого 2020 року у справі № 910/16143/18. Отже банком наданий належний доказ на підтвердження виконання ним умов кредитного договору щодо надання кредитних коштів, зокрема, виписку з особового рахунку клієнта банку, яка відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» і Положення має статус первинного документа. Таким чином, суд приходить до висновку, що передана АТ «Ідея Банк» за правом вимоги до нового кредитора ТОВ «Фінансова Компанія «Профіт Капітал» заборгованість за: кредитним договором №С-001-014476-18-980 від 01 лютого 2018 року в розмірі 14 707,31 гривень, яка складається із заборгованості за основним боргом в сумі 4 939,97 гривень, заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 9 767,34 гривень; кредитним договором №С-001-049424-19-980 від 11 березня 2019 року в розмірі 13 247,97 гривень, яка складається із заборгованості за основним боргом в сумі 4 999,85 гривень, заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 8 248,12 гривень; кредитним договором №Р24.22064.005010104 від 11 березня 2019 року в розмірі 27 400,58 гривень, яка складається із: заборгованості за основним боргом у розмірі 11 385,38 гривень, заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками у розмірі 743,43 гривень, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Разом з цим, вирішуючи питання щодо стягнення заборгованості по оплаті за обслуговування кредиту по кредитному договору №Р24.22064.005010104 від 11 березня 2019 року в розмірі 15 271,77 гривень, суд виходить з наступного. Відповідно до пункту 3.2.4. кредитного договору позичальник має право не частіше одного разу на місяць вимагати у банку безоплатного надання інформації про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої банку, виписку з рахунків щодо погашення заборгованості та іншої інформації, яка повинна надаватися позичальнику за законом. Пунктом 1.4 кредитного договору позичальнику встановлено плату за обслуговування кредиту, що включає в себе плату за: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення смс-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором, який наведений у пункті 6 кредитного договору. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, постанові Верховного Суду від 29.11.202 у справі № 461/2857/20. У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що: «у кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому, до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.4 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Пунктом 1.4 кредитного договору встановлено плату за надання банком інформації щодо кредиту без уточнення систематичності запиту такої інформації споживачем. Розмір плати за обслуговування кредиту визначений у пункті 6 кредитного договору (у графіку щомісячних платежів) і становить 2,95% щомісячно від початкової суми кредиту. Надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено. Послуга з надання споживчого кредиту є діяльністю банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, не відповідає змісту кредитних правовідносин. Виходячи із принципів справедливості та добросовісності, на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги заборонено нормативно-правовими актами. Умовами укладеного між сторонами договору встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості, тобто фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». Враховуючи наведене, оскільки відповідачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, визначені положення пунктів 1.4 та 6 кредитного договору №Р24.22064.005010104 від 11 березня 2019 року щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. За таких обставин, банком без належних на те правових підстав нарахована заборгованість по оплаті за обслуговування кредиту, а відтак, позовні вимоги ТОВ «Фінансова Компанія «Профіт Капітал» про стягнення з [PERSON] заборгованості по оплаті за обслуговування кредиту по вказаному кредитному договору в сумі 15 271,77 гривень, є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Щодо стягнення із відповідача витрат за надання професійної правничої допомоги суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). За умовами частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. На підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості, що становить 21 000 гривень, у вказаній справі позивачем надано копії: договору про надання правничої допомоги №28092021-1 від 28 вересня 2021 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» та адвокатським об`єднанням «Правовий діалог»; додаткової угоди №11 від 23 травня 2024 року до договору про надання правничої допомоги №28092021-1 від 28 вересня 2021 року; акту №1 прийому-передачі наданої правової допомоги від 12 червня 2024 року, платіжної інструкції в національної валюті №760 від 13 червня 2024 року. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи суть спору та причини виникнення такого, обсяг виконаних робіт (наданих послуг) щодо надання позивачу правничої допомоги, складність справи, ціну позову, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 гривень. Окрім цього, враховуючи часткове задоволення позову, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 180,16 гривень (ціна позову 55 355,86 гривень, задоволено вимоги на суму 40 084,09 гривень, що становить 72%, сплачено судовий збір 3 028 гривень, 72% від якого становить 2 180,16 гривень). Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Таким чином, датою ухвалення рішення у справі, є дата складення повного судового рішення, а саме 20 січня 2025 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved