Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-27 00:00:00

Позивач [PERSON] (в особі свого представника - адвоката Гудзери Т.С.), звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації за належну частку в майні. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами 02.06.2007 року укладено шлюб. Під час шлюбу сторонами 05.08.2021р. придбано транспортний засіб марки Ford Mondeo, днз [NUMBER] . Позивач наголошує на тому, що свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу як і договір купівлі-продажу авто знаходяться у відповідача, у зв`язку із чим представником позивача до ТСЦ МВС №3241 був зроблений адвокатський запит, з проханням надати, зокрема, інформацію про дату реєстрації за [PERSON] транспортного засобу марки Ford Mondeo, днз [NUMBER] , та підставу проведення такої реєстрації. У відповідь на вказаний запит ТСЦ МВС №3241 повідомило про те, що транспортний засіб марки Ford Mondeo, зареєстрований за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.08.2021р. №8044/2021/2718425. Реєстраційні дії здійснювалися в СЦ МВС 8044. Оскільки, автомобіль є неподільною річчю, спільне користування автомобілем внаслідок розірвання шлюбу є неможливим, частки сторін на цей автомобіль є рівними, та враховуючи те, що автомобіль більше року перебуває в одноосібному користуванні відповідача, то вказаний автомобіль підлягає поділу між сторонами шляхом виділення його у власність відповідача та стягнення з останнього на користь позивача грошової компенсації за належну їй 1/2 частину автомобіля. Відповідно до довідки ФО-П [PERSON] від 03.09.2024р. середня ринкова вартість аналогічного автомобіля становить 290 150,00 грн. Таким чином, розмір грошової компенсації, яка має бути стягнута з Відповідача на користь Позивача за 1/2 частину автомобіля становить 145 075,00 (290 150,00 грн./ 2 = 145 075,00 грн.). Таким чином Позивач просить суд: здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя наступним чином: - виділити у власність [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) автомобіль марки Ford Mondeo, днз [NUMBER] ; - стягнути з [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] , ( [ADDRESS] , РНКОПП [NUMBER] ) грошову компенсацію за 1/2 частини транспортного засобу марки Ford Mondeo, днз [NUMBER] , у сумі 145 075,00 (Сто сорок п`ять тисяч сімдесят п`ять грн. 00 грн.). Стягнути з [PERSON] судові витрати у сумі 19 450,75 грн., Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.09.2024 року справу передано головуючій-судді Панченко О.М. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 17.09.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 22.10.2024 року від відповідача по справі - [PERSON] надійшло клопотання про зупинення провадження у справі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 23.10.2024 року у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі - відмовлено. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 25.11.2024 року клопотання представника позивача - адвоката Гудзери Т.С. про витребування доказів по справі задоволено та витребувано докази у справі. 12.12.2024 через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача - адвоката Халупко С.В. надійшов відзив на позовну заяву у якому зазначає наступне. Вважає, що позивач при подачі позову до суду не врахувала той факт, що усе майно набуте під час шлюбу не є спільною сумісною власністю, проведення оцінки майна здійснено із порушеннями, а також не враховано той факт, що у Позивача та Відповідача є діти. Ухвалою суду від 12.12.2024 року, що занесена до протоколу судового засідання, підготовче засідання було закрито та призначено розгляд справи по суті. 06.01.2025 та повторно 13.01.2025 від Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м.Києві (філія ГСЦ МВС) через засоби поштового зв`язку «Укрпошта» до суду надійшли витребувані судом докази. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, зазначає, що відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК додаткові докази на понесення додаткових витрат на правову допомогу будуть надані продовж 5-ти днів з дня прийняття рішення суду у цій справі. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, свою позицію виклали у відзиві на позов. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника позивача, відповідача та представника відповідача на підставі наявних доказів. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились,відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, вислухавши учасників справи, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. Між сторонами 02.06.2007 року укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві. Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 27.02.2023 року шлюб між сторонами розірвано. Під час шлюбу сторонами 05.08.2021 р. придбано транспортний засіб марки Ford Mondeo, днз [NUMBER] . Представником позивача за вих. №.145/24 від 27.08.2024 до ТСЦ МВС №3241 був зроблений адвокатський запит з проханням надати, зокрема, інформацію про дату реєстрації за [PERSON] транспортного засобу марки Ford Mondeo, днз [NUMBER] , та підставу проведення такої реєстрації. Відповідно до відповіді на вказаний запит ТСЦ МВС №3241 повідомило про те, що транспортний засіб марки Ford Mondeo, зареєстрований за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.08.2021р. №8044/2021/2718425. Реєстраційні дії здійснювалися в СЦ МВС 8044. Відповідно до проведеної ФО-П [PERSON] оцінки автотранспорту від 03.09.2024р. середня ринкова вартість аналогічного автомобіля марки Ford Mondeo становить 290 150,00 грн. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Як зазначено у частині першій статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Отже, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04 березня 2021 року у справі № 343/1294/18 (провадження № 61-14494св20). Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За положеннями зазначених норм при вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України). У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Ключовим для вирішення питання про компенсацію одним із подружжя іншому компенсації вартості відчуженого спільного сумісного майна є не лише наявність на це письмової згоди іншого з подружжя, а використання виручених від продажу грошових коштів не в інтересах сім`ї чи на її потреби. Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (ч. 2 ст. 70 СК України). Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. В окремих випадках суд може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Подібні висновки викладені Верховним Судом в постановах від 06 березня 2019 року по справі № 200/15089/16-ц (провадження № 61-42871св18), від 27 грудня 2019 року по справі № 297/2837/17 (провадження № 61-7846св19). Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (постанова Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22)). Верховний Суд висуває, що суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)). Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту. Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)). Суд установив, що у період перебування сторін у шлюбі, а саме 05.08.2021, ними був придбаний транспортний засіб «Ford Mondeo», днз [NUMBER] . Однак відповідач заперечує, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. Суд критично ставиться до посилання сторони відповідача, що спірний автомобіль придбаний за особисті кошти відповідача і не є сумісною власністю подружжя. Оскільки суду не надано належних та достатніх доказів щодо наявності у відповідача до укладання шлюбу з позивачкою особистих коштів яких би було достатньо для придбання транспортного засобу «Ford Mondeo».Також у матеріалах справи не міститься доказів щодо домовленості сторін про те, що спірний автомобіль придбавався за особисті кошти відповідача, для його особистих потреб, та не в інтересах сім`ї. Відсутні будь-які документи/джерела з яких можливо було б встановити наявність у відповідача як до шлюбу так і під час шлюбу особистого майна (наприклад: договір дарування, свідоцтво про право на спадщину тощо), яке було використане/реалізоване під час шлюбу саме для придбання спірного автомобіля. Отже, стороною відповідача під час розгляду цієї справи не спростована презумпція рівності часток подружжя. Так Верховний суд у своїй Постанові від 18.05.2023 у справі №344/5528/22 зазначив, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування і встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Ураховуючи зазначене вище, та беручи до уваги невизнання відповідачем факту того, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, суд вважає за необхідністю додаткового визнання факту того, що автомобіль марки «Ford Mondeo», 2009 року випуску, номер кузову [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Отже, спірний автомобіль був придбаний подружжям у період шлюбу, а тому є їх спільною сумісною власністю, частки сторін є рівними. На підтвердження ринкової вартості спірного автомобіля, позивачкою надано до суду висновок ФО-П [PERSON] від 03.09.2024р. про вартість ТЗ, відповідно до якого середня ринкова вартість аналогічного автомобіля марки «Ford Mondeo», становить 290 150,00 грн. Відповідач же у відзиві на позовну заяву зазначав, що таке проведення оцінки майна здійснено з порушеннями, однак на противагу доказам Позивача не надав до суду жодних належних та допустимих доказів, які би підтверджували ці порушення. До того ж жодна із сторін не звертались до суду з клопотанням про призначення судової експертизи для визначення ринкової вартості спірного автомобіля. Таким чином, суд бере до уваги висновок про вартість ТЗ наданий позивачкою про аналітичне дослідження ринку, оскільки сторонами не заперечувалась, що зазначена сума 290 150,00 грн. відповідає дійсній вартості автомобіля на момент його придбання подружжям, а тому більш точно відображає дійсну ринкову вартість спірного транспортного засобу, враховуючи вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до ч. 1-2 ст. 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній власності, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. Враховуючи, що автомобіль є неподільною річчю, та положення ч. 4 ст. 71 СК України, позивачка надала згоду на грошову компенсацію вартості спірного автомобіля замість її частки у праві на це майно. Таким чином поділу підлягає визначена вартість автомобіля в розмірі 290 150,00 грн., на підставі оцінки ТЗ про аналітичне дослідження ринкової ціни автомобіля. Отже до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає грошова компенсація вартості 1/2 частини цього автомобіля, що становить суму в розмірі 145 075,00 грн. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов частково ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи частково підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити частково. На підставі статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 450,75 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Частиною 5 передбачено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved