Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-26 00:00:00

Представник заявника [PERSON] - адвокат Смілянський Я.Г. звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова, з заявою, в якій просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме: факт постійного проживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] , станом на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування вимог зазначено, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] . Заявнику на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . Протягом всього життя син заявниці [PERSON] , [PERSON] вважав цю квартиру своєю домівкою та з 2000 року проживав в ній разом зі своєю матір`ю, вони вели спільний побут. За декілька років до своєї смерті [PERSON] почав зловживати спиртними напоями, через що між ним та заявницею виникали побутові конфлікти. [INFO] [PERSON] помер, не залишивши жодного заповіту. При цьому, станом на день смерті, [PERSON] володів на праві приватної власності частиною квартири за адресою: [ADDRESS] . Іншою половиною квартири володіє заявниця, [PERSON] . З метою отримання свідоцтва про право на спадщину на частину квартири після смерті сина, 09.11.2023 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області, постановою якого було відмовлено у вчинені нотаріальних дій у зв`язку з пропуском строку, момент відкриття спадщини дозволить набути в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України право власності на майн спадкодавця, [PERSON] а саме квартири за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2024 відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати в порядку окремого провадження. Витребувано відомості з Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласної клінічної психіатричної лікарні №3». Заявник [PERSON] та її представник адвокат Смілянський Я.Г. в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали та прохали суд задовольнити їх в повному обсязі. Представник заінтересованої особи- Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Відзиву на заяву, заперечень або клопотань до суду не надав. Копія ухвали про відкриття провадження у справі, копія заяви та долучених до неї документів, направлялися заінтересованій особі за адресою її місцезнаходження, про що свідчать поштові повідомлення, які повернулися до суду з відміткою про отримання. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Суд, за відсутності заперечень заявника та представника заявника, вважає можливим розглянути справу за відсутності представника зацікавленої особи, повідомленого про розгляд справи належним чином. Суд, вислухавши заявника, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, дійшов наступного. Судом встановлено, що з 25.06.1971 року [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) перебувала у шлюбі з [PERSON] , який було розірвано 28.09.1985 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 02.09.1986р. У шлюбі народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 22.07.2003 року. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 10.05.1999 р., виданого відділом приватизації дослідного господарства «Українка», квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної спільної власності [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 21.01.2021. Заявник просить\~встановити факт\~постійного проживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] , на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] . Метою встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на спадкове майно. Матеріалами справи підтверджено, що заявниця [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Із заявою про прийняття спадщини після смерті сина [PERSON] [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гуркаленко І.В. 09.09.2023 року. Як вбачається з відповіді Другої Харківської міської нотаріальної контори від 06.11.2024 року після смерті [PERSON] , померлого [INFO] спадкова справа заведена приватним нотаріусом Гуркаленко І.В. 09.11.2023 року, заяви про прийняття або відмову від спадщини не подавались, заповіт від імені [PERSON] не посвідчувався. Отже, заяв від інших спадкоємців не надходило. Постановою приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гуркаленко І.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 09 листопада 2023 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку пропущенням строку, встановленого для прийняття спадщини, а саме після 18 липня 2021 року, тому [PERSON] , вважається такою, що не прийняла спадщину . Відповідно до положень ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 нього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до абз. 3 п. 3 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування" місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст.29, ч. 2 ст.1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. Частиною 1статті 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч. 1ст. 1269 ЦК України). Згідно з п.п. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. Як випливає із п.3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. Суд зазначає, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 за № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно зі ст. 2 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом. Отже, відсутність реєстрації місця проживання не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем. Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово вказував, що факт реєстрації місця проживання позивача за іншою адресою, ніж місце проживання й реєстрації спадкодавця, не має правового значення у таких спірних правовідносинах. Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16, від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17, від 01 липня 2020 року у справі № 222/1109/17. В ухвалі Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2020 року у справі № 569/15147/17, зазначено, що тлумачення статті 29 ЦК України у поєднанні зі статтями 2, 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" у відповідній редакції та Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII, дає підстави для висновку, що постійне місце проживання громадян України може бути підтверджено як відміткою у паспорті, так і іншими документами згідно із статтею 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні". Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 12 січня 2022 року у справі № 446/53/16-ц. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є матір`ю спадкодавця [PERSON] . На підтвердження факту постійного проживання зі спадкодавцем заявником надано: -квитанції про оплату комунальних послуг, згідно яких [PERSON] та [PERSON] оплачували комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] , та за адресою: [ADDRESS] ; -відповідь на запит адвоката з ГУНП в Харківській області від 26.09.2024 року, згідно якої 26.01.2018, 18.05.2020 на спецлінію служби «102» надходили повідомлення від [PERSON] про вчинення насильства з боку сина [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . На виконання ухвали суду від 23 жовтня 2024 року про витребування доказів у КЗОЗ «Харківська обласна клінічна лікарня №3», суду надано копії медичних карток стаціонарного хворого, згідно яких [PERSON] у період з 2012 по 2020 р.р. неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні в 8 відділенні КНП ХОР «ОКПЛ №3», його постійне місце проживання, зокрема, зазначено: [ADDRESS] , а родичем хворого зазначена його мати - [PERSON] . Крім того, в судовому засіданні були допитані в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , які проживають по [ADDRESS] та є сусідами [PERSON] . Свідки підтвердили факт постійного проживання [PERSON] разом зі своїм сином [PERSON] з 2000 року по дату смерті останнього, та ведення ними спільного господарства. Також в судовому засіданні в якості свідка була допитана [PERSON] , яка проживала раніше за адресою: [ADDRESS] , остання також підтвердила, що [PERSON] разом з її сином [PERSON] до моменту його смерті постійно проживали за адресою: [ADDRESS] . Свідки були попереджені судом про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, показання надані свідками узгоджуються з наявними в матеріалах справи письмовими доказами, тому приймаються судом. Відповідно до частин першої та другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що заявнику необхідно встановити факт постійного спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини для оформлення права на спадщину, отже встановлення факту проживання заявника із сином на момент його смерті породжує юридичні наслідки, оскільки з визначенням їх спільного проживання законодавство пов`язує прийняття спадщини, при цьому, спір про встановлення даного факту відсутній. Оскільки заявником доведені вимоги стосовно факту постійного проживання зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, а також підтверджені належними та допустимими доказами, суд приходить до висновку про задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. На підставі викладеного і

Outcome: approved