Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-23 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача, відповідача. 24.12.2024 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, в якому просить скасувати арешт належного їй на праві приватної власності нерухомого майна, який накладено на підставі повідомлення слідчого управління УМВС України в Закарпатській області №7/1-246 від 07.05.2001 року, зареєстрованого 11.10.2006 11:43:42 за номером 3868735 реєстратором Перечинською міською радою Закарпатської області, та внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень індексний номер: 41243247 від 23.05.2018 о 13:54:33. Позов обґрунтовує тим, що 11.10.2006 року в рамках розслідування кримінальної справи Першою Ужгородською нотаріальною конторою накладено арешт на майно [PERSON] на підставі повідомлення Управління внутрішніх справ Закарпатської області №7/1-246, виданого 07.05.2001 року про заборону відчуження майна. Вказана кримінальна справа закрита слідчим 28.02.2002 року на підставі ст. 7 КПК України 1960 року, проте питання про скасування арешту майна не було вирішено. Відповідач подав відзив на позовну заяву, зміст якого зводиться до того, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Інші процесуальні дії. 24.12.2024 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Голяні О.В. 25.12.2024 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по вказаній цивільній справі, справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження. Пояснення сторін в судовому засіданні Позивач, її представник в судове засідання не з`явилися, представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи у відсутності сторони позивача. Представник відповідача судове засідання не з`явився, подав клопотання, в якому просить суд розглянути справу у його відсутності. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Відповідно до інформації з державного реєстру прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №2628967 від 18.05.2018 року, наявна інформація про державну реєстрацію обтяжень майна [PERSON] РНОКПП [NUMBER] , а саме: номер запису про обтяження 26284064; дата державної реєстрації 11.10.2006; державний реєстратор Перечинська міська рада Закарпатської області Бреньо Л.В.; підстава для державної реєстрації: повідомлення №7/1-246, видане 07.05.2001 року Управлінням внутрішніх справ Закарпатської області, слідче управлінням; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 41243247 від 23.05.2018 13:54:33, вид обтяження арешт нерухомого майна; відомості про суб`єктів обтяження: [PERSON] ; відомості про реєстрацію до 01.01.2013: єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 3868735, 11.10.2006 13:43:42, реєстратор Перша Ужгородська державна нотаріальна контора, Ужгородський міський нотаріальний округ; предмет обтяження: усе нерухоме майно состав: ціле, стан: добудоване, статус: жиле м. Ужгород, все майно; додаткові відомості про обтяження: № реєстр 417175-206, внутр. 0401СЕ2926F2212F554В. Заступником начальника слідчого управління Національної поліції України ГУНП в Закарпатській області Пукманом В. листами № В-791/106/7-2020 від 15.09.2020, №12027-2024 від 11.11.2024 повідомлено, що арешт накладався у кримінальній справі № 1131501, яка 28.02.2002 року закрита слідчим прокуратури на підставі ст.7 КПК України в редакції 1960 року. Для вирішення питання рекомендовано звернутися до органів прокуратури чи до суду в загальному порядку. Дані про те, що [PERSON] мала будь який статус у кримінальній справі № 1131501, в матеріалах справи відсутні. Оцінка Суду. У статті 41Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу. Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України). Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України). Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зазначала про таке. Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за правилами КПК України 1960 року та завершено (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18)) або КПК України2012року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19)). У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) Велика Палата Верховного Суду конкретизувала наведені висновки щодо юрисдикції спорів та зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, потрібно розглядати за правилами цивільного судочинства. Питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та не скасованого після закриття слідчим кримінального провадження, за клопотанням власника або іншого володільця відповідного майна вирішує слідчий суддя в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу (пункти 51, 52). Судом встановлено, що арешт на майно [PERSON] було накладено під час дії\~КПК України\~1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом; кримінальну справу, в межах якої на майно позивача накладено арешт, припинено 28.02.2002 року на стадії досудового слідства, і до суду для розгляду по суті цю справу направлено не було. Даних про те, що [PERSON] мала будь який статус у кримінальному провадженні, судом не здобуто. Зареєстроване обтяження обмежує права [PERSON] на розпорядження власним нерухомим майном. Звернення [PERSON] до уповноважених державою органів та осіб, зокрема до ГУНП в Закарпатській області, не призвели до відновлення її прав. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Обтяження (арешт), накладене у 2001 році на майно [PERSON] на підставі рішення правоохоронного органу, необхідно розглядати як заходи контролю держави за майном в розумінні наведених положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, які не повинні завдавати значної шкоди володільцю майна та мають здійснюватися з розумним співвідношенням і обґрунтованою пропорційністю. З урахуванням встановлених у цій справі обставин суд дійшов висновку, що розгляд позову [PERSON] має відбуватися за правилами цивільного судочинства, і такий висновок суду не суперечить висновкам Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2018 року у справі № 202/5044/17, від 28 листопада 2018 року у справі № 636/959/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 640/17552/16-ц, від 01 лютого 2021 року у справі № 127/21463/19, від 26 квітня 2022 року у справі № 705/2556/21, від 24 січня 2024 року у справі №705/1188/21. Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги є заснованими на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. Крім того, суд вважає, що вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. Вказана позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.06.2019 року у справі № 766/21865/17.

Outcome: approved