Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-27 00:00:00

Позивач звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , в якій просять: -визнати договір купівлі - продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що зареєстрований на Товарній Біржі «Новомосковська» за реєстраційним номером 000278 від 22 червня 1999 року, укладений між [PERSON] , що мешкала за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] , що мешкала за адресою: [ADDRESS] - дійсним; -визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після смерті його матері - [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позову позивач посилався на те, що 22 червня 1999 року, [PERSON] , що мешкала за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] , що мешкала за адресою: [ADDRESS] , домовились про продаж житлового будинку [ADDRESS] . За вищезазначеною домовленістю позивачем був придбаний житловий будинок - А, саман, обкладений цеглою, розміром 26,1 кв. м. жилої площі, з надвірними побудовами: Б - сарай, вбиральня - В,Е,Ж; вбиральня -Г, колодязь №1, огорожа - № 2-б, розташований на земельній ділянці 600 кв. м. землі держфонду, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Будинок проданий за 5553,00 грн., які відповідачка одержала від позивача до підписання письмової угоди. На підтвердження правочину сторони уклали письмову угоду купівлі - продажу, яка відповідно до Закону України від 10 грудня1991 року «Про товарну біржу» була підписана обома сторонами та зареєстрована на Товарній Біржі «Новомосковська» Реєстраційний номер 000278 від 22 червня 1999 року. Після укладення вищезазначеної угоди купівлі - продажу відповідачка пообіцяла нотаріально посвідчити укладену між ними угоду, але від нотаріального посвідчення ухилилась. 22 червня 1999 року [PERSON] , зареєструвала право приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] в БТІ «Інвентаризатор», реєстрова книга №1, реєстровий номер 208 від 22.06.1999 року. Відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] від 22.08.1987 року, позивач - [PERSON] , є сином [PERSON] . [INFO] [PERSON] , померла про що свідчить свідоцтво про смерть. Чоловік [PERSON] - [PERSON] , що є батьком позивача, помер [INFO] . 10 квітня 2024 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Шевченко Г.В. за отриманням спадщини після смерті своєї матері - [PERSON] і отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку із відсутністю документа, що підтверджує право власності спадкодавця на вказаний житловий будинок. Крім того, як зазначено в постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії, на користь позивача відмовились від права на спадщину від своїх часток у будинку [ADDRESS] : [PERSON] та [PERSON] , що є дітьми спадкодавця. Відповідач відзив на позов не подав. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2024 року провадження у справі відкрито, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 27 червня 2024 року за заявою представника позивача ухвалою суду витребувані доказі у справі. 27 серпня 2024 року на адресу надійшла спадкова справа, заведена після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою суду від 02 грудня 2024 року закрите підготовче провадження та справу призначено до розгляду. В судове засідання позивач та представник позивача не з`явились, представник позивача - адвокат Вислоцька Г.О. подала заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просять їх задовольнити, не заперечують проти заочного розгляду справи. Відповідачка в підготовче засідання не з`явилась, подала заяву в якій просить розглянути справу за її відсутності. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши підстави позову, докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом по справі встановлено, що [INFO] , померла [PERSON] що свідчить свідоцтво про смерть [NUMBER] від 15 серпня 2023 року, актовий запис № 1550. 22 червня 1999 року, між [PERSON] як продавцем та [PERSON] був укладений письмовий договір купівлі - продажу нерухомості, а саме: житлового будинку [ADDRESS] . Згідно договору [PERSON] придбала житловий будинок - А, саман, обкладений цеглою, розміром 26,1 кв. м. жилої площі, з надвірними побудовами: Б - сарай, вбиральня - В,Е,Ж; вбиральня - Г, колодязь №1, огорожа - № 2-б, розташований на земельній ділянці 600 кв. м. землі держфонду, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Будинок придбаний за 5553,00 грн.. Вказаний договір зареєстрований на Товарній Біржі «Новомосковська» за реєстраційним номером 000278 від 22 червня 1999 року. На підставі Інформаційної довідки наданої КП «НБТІ`ДОР», станом на 29 грудня 2012 року власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 22.06.1999 року на «Новомосковській товарній біржі (р.№000278), зареєстрованого в НРКП БТІ «Інвентаризатор» 22 червня 1999 року за № р.№208-1. За технічним описом домоволодіння складається: житловий будинок А1-1; /саман об. цеглою/, житловою площею 26,1 кв. м., загальною площею 46,6 кв.м., сарай Б, вбиральня В, колодязь №1 - частина, огорожа № 2-4. Згідно копії спадкової справи №92/2023, заведеної після смерті [PERSON] , померлої [INFO] вбачається, що: - 18 серпня 2023 року з заявою про прийняття спадщини за законом звернувся позивач [PERSON] ; - 10 квітня 2024 року з заявою про відмову від прийняття спадщини за законом на користь [PERSON] , звернувся його брат - [PERSON] ; - 18 серпня 2020 року з заявою про відмову від прийняття спадщини за законом на користь [PERSON] , звернулась сестра позивача - [PERSON] ; - з копії паспорту [PERSON] , зазначена реєстрація постійного місця проживання за адресою: [ADDRESS] , з 11 грудня 2003 року; - з копії свідоцтва про народження [PERSON] вбачається, що його батьками є: [PERSON] та [PERSON] ; - 10 квітня 2024 року з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину звернувся позивач [PERSON] ; - Приватним нотаріусом Новомосковської нотаріального округуДніпропетровської області 20 квітня 2024 року, видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку із відсутністю документа, що підтверджує право власності на житловий будинок; - з копії договору купівлі-продажу нерухомості від 18 серпня 1999 року за реєстраційним № 000278 вбачається, що [PERSON] , придбала житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено вимогами ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлене судом. За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоду по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорі даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно буди досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» №1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року згідно ч. 2 якої - угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Міністерство юстиції України за №17-12-44 від 10 квітня 1998 року роз`яснило, що угоди, укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. Положеннями ст. 47 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Договір купівлі-продажу будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 Кодексу). Договір купівлі-продажу квартири підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією зі сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до п. 5 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст. 227, 242 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу житлових будинків повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна із сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Як вбачається з положень укладеного договору купівлі-продажу нерухомості (а.с.10), сторони за договором - уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж належного продавцю на праві власності нерухомого майна. Покупцем усі умови за договором виконані, згідно із пунктом 3 вищевказаного договору відчужувана нерухомість продана останньому за 5553,00 грн., які отримані Продавцем від Покупця до підписання угоди, про що зазначено в самій угоді. Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог ст. 237 ЦК України, суду не було надано, тому, суд вважає укладений договір дійсним. Оскільки покупець повністю виконала умови договору купівлі-продажу, сплатила за придбане нерухоме майно грошові кошти, фактично володіла об`єктом нерухомості, угода купівлі-продажу не визнавалась недійсною, [PERSON] на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 ЗУ «Про власність» набула право власності на спірний об`єкт нерухомості і правомірно володіла ним. Передбачених законом підстав для невизнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу нерухомості в судовому порядку немає. У відповідності до ст.392 ЦК України, яку суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин, як норму права, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Отже, в судовому засіданні встановлений факт повного виконання спірного договору сторонами, право власності на вказане нерухоме майно у встановленому законом порядку було зареєстроване у НРКП БТІ «Інвентаризатор», факт неможливості нотаріального посвідчення договору, і за таких обставин, право позивача, як власника майна, має бути визнане в судовому порядку. Тому суд вважає за можливим визнати дійсним договір купівлі - продажу, житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що зареєстрований на Товарній Біржі «Новомосковська» за реєстраційним номером 000278 від 22 червня 1999 року, укладений між [PERSON] , як продавцем та [PERSON] , як покупцем. Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). За правилами ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст. ст.1261, 1262 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Згідно ст. ст. 1268, 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Статтею 1274 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Спадкоємець має право відмовитися від частки у спадщині спадкоємця, який відмовився від спадщини на його користь. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в пункті 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , належав на праві власності [PERSON] . Після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з надвірними побудовами за адресою: [ADDRESS] . Єдиним спадкоємцем за законом, який подав заяву про прийняття спадщини після її смерті є [PERSON] , який своєчасно звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. А тому позовні вимоги позивача про визнання права власності за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] - підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved