Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-16 00:00:00

01 серпня 2024 року на адресу суду надійшла позовна заява про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту, за змістом якої між ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» та [PERSON] 01 серпня 2020 року було укладено Договір про надання фінансового кредиту №ВН03-00335. Згідно з умовами Договору Кредитор зобов`язувався надати Позичальнику, а Позичальник зобов`язувався повернути до 28 травня 2021 року наданий йому кредит у розмірі 10\~000.00 гривень та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 18,65% за кожні 30 днів. ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» свої зобов`язання щодо видачі кредитних коштів виконало належним чином, що підтверджується видатковим касовим ордером від 01 серпня 2020 року. В свою чергу Відповідачем в порушення умов Договору невчасно та не в повній мірі сплачувались проценти, а також не повернуто кредитні кошти. Оскільки кредит погашався не вчасно, сума неповерненого тіла кредиту складає 8599,90 грн., а заборгованість по процентах, нарахованих на фактичний залишок заборгованості за кредитом, складає 55858,96 грн., що підтверджується розрахунком позовних вимог. Таким чином, загальна заборгованість станом на 01 липня 2024 року складає 64458 гривень 86 копійок. 05 вересня 2022 року між ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» та ТОВ «КРЕДИТ ГОТІВКОЮ» було укладено договір факторингу №І-09Ф (копія додається). Відповідно до умов даного договору факторингу право вимоги за Договором про надання фінансового кредиту № BHO3-OO335 від 01.08.2020 року, укладеним між ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» та [PERSON] , було відступлено до ТОВ «КРЕДИТ ГОТІВКОЮ», що підтверджується витягом з Реєстру прав вимоги №_1 від 09.09.2022 року. 12 грудня 2023 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНЦІЯ «ГЕФЕСТ» та ТОВ «КРЕДИТИ ГОТІВКОЮ» було укладено Договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №12122023. Відповідно до умов даного договору право вимоги за Договором про надання фінансового кредиту № ВН03-00335 від 01 серпня 2020 року, укладеним між ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» та [PERSON] , було відступлено до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ГЕФЕСТ», що підтверджується витягом з Додатку №1 до договору відступлення права вимоги №12122023 від 12.12.2023 року. 13 грудня 2023 року між [PERSON] та ТОВ «ФІНАНСОВОЮ КОМПАНІСЮ «ГЕФЕСТ» було укладено Договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №13122023/1. Відповідно до умов даного договору факторингу право вимоги за Договором про надання фінансового кредиту № ВН03- 00335 від 01 серпня 2020 року, укладеним між ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» та [PERSON] , було відступлено до [PERSON] , що підтверджується витягом з Додатку №1 до договору відступлення права вимоги №13122023/1 від 13.12.2023 р. Таким чином, позивач стверджує, що є особою, яка має право вимоги до боржника в частині повернення заборгованості за Договором та всіх інших платежів по Договору, а тому є належним позивачем за даним позовом. 01 серпня 2024 року ухвалою Летичівського районного суду Хмельницької області позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі. Згідно заяви від 01 жовтня 2024 року представник позивача [PERSON] адвокат Сауляк Є. В. просить розгляд справи проводити у їхню відсутність, позовні вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у встановлений судом строк відзив не подала. Враховуючи неявку відповідача, який вважається належно повідомленим про місце, дату та час судового засідання та не повідомив про причини неявки, відсутність відзиву, суд у відповідності до ст. 280 ЦПК України вважає за можливе ухвалити рішення в порядку заочного провадження на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку вирішення спору. Як встановлено судом, 01 серпня 2020 року між ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» та [PERSON] було укладено Договір про надання фінансового кредиту №ВН03-00335, згідно якого кредитор зобов`язувався надати позичальнику, а позичальник зобов`язувався повернути до 28 травня 2021 року наданий їй кредит у розмірі 10\~000,00 гривень та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 18,65 % за кожні 30 днів. ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» свої зобов`язання щодо видачі кредитних коштів виконало належним чином, що підтверджується видатковим касовим ордером від 01 серпня 2020 року, а відповідачем в порушення умов договору невчасно та не в повній мірі сплачувались проценти, а також не повернуто кредитні кошти, у відповідача утворилася заборгованість. З матеріалів справи вбачається, що 05 вересня 2022 року між ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» та ТОВ «КРЕДИТ ГОТІВКОЮ» було укладено договір факторингу №1-09Ф. Відповідно до умов даного договору факторингу право вимоги за Договором про надання фінансового кредиту №ВН03-00335 від 01 серпня 2020 року, укладеним було між ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» та [PERSON] , було відступлено до ТОВ «КРЕДИТ ГОТІВКОЮ», що підтверджується витягом з Реєстру прав вимоги від 09 вересня 2022 року. 12 грудня 2023 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНЦІЯ «ГЕФЕСТ» та ТОВ «КРЕДИТИ ГОТІВКОЮ» було укладено Договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №12122023. Відповідно Витягу з Додатку №1 до договору відступлення права вимоги №12122023 від 12.12.2023 року право вимоги за Договором про надання фінансового кредиту №ВН03-00335 від 01 серпня 2020 року, укладеним між ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» та [PERSON] , було відступлено до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ГЕФЕСТ». 13 грудня 2023 року між [PERSON] та ТОВ «ФІНАНСОВОЮ КОМПАНІЄЮ «ГЕФЕСТ» було укладено Договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №13122023/1. Позивач вважає, що він на даний час є особою, яка має право вимоги до боржника в частині повернення заборгованості за Договором та всіх інших платежів по Договору, а тому є належним позивачем за даним позовом а тому звернувся до суду із позовною вимогою про стягнення з [PERSON] на його користь заборгованість по Договору про надання фінансового кредиту №ВН03-00335 від 01 серпня 2020 року в розмірі 64458,86 (шістдесят чотири тисячі чотириста п`ятдесят вісім) гривень 86 копійок, з яких 8599.90 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 55858,96 грн. - проценти за період з 01.08.2020 року по 01.07.2024 року. Згідно із п. 1 ч. 2ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 38) навела такі ознаки, що притаманні договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. За змістом частини першої статті 4 Закону України 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон № 2664-III) факторинг вважається фінансовою послугою. У пункті 5 частини першої статті 1 Закону № 2664-III зазначено, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Вимоги до договору про надання фінансових послуг передбачені в статті 6 Закону № 2664-III. Так, за змістом частини першої статті 6 Закону № 2664-III договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін. Крім того, відповідно до пункту 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів-суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106) зазначила такі характеристики договору факторингу як правочину: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляд різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону № 2664-III. Крім того, у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 48) Велика Палата Верховного Суду додатково навела ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги. Як вже зазначалося раніше, відповідно до абзацу 1 частини першої статті 1077 ЦК України договір факторингу передбачає, зокрема те, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника). Звідси за договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (пункт 6 частини першої статті 4 Закону № 2664-III), тобто грошові кошти мають передаватися клієнту у розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послуги з фінансування (надання позики або кредиту). При цьому така плата за надану фактором послугу може бути, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 61), встановлена у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу. Натомість грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (частина перша статті 1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника. Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги. Виходячи з цього, правочин який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106). При цьому, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні і підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги. Саме до таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) (провадження № 12-42гс22). Велика Палата Верховного Суду вкотре наголошує на сформульованій правовій позиції, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 Цивільного кодексу України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. Крім того суд звертає увагу на те, що у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) Велика Палата Верховного Суду також висловилась, щодо можливості відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ, але й фізичних осіб лише за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебуває у процедурі ліквідації. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 зазначено, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 Цивільного кодексу України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. Аналогічно також у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 Велика Палата Верховного Суду висловилась, щодо можливості відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ, але й фізичних осіб лише за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебуває у процедурі ліквідації. Таким чином, позивач звертаючись до суд із даним позовом не обґрунтував правомірність набуття права вимоги за договором фінансового кредиту №ВН03-00335 від 01 серпня 2020 року. Як вже зазначалося, внаслідок послідовного укладення договорів відступлення права вимоги за кредитним договором, укладеним із [PERSON] , це право перейшло від первісного кредитора ТОВ «ФІНАНСОВОЮ КОМПАНІЄЮ «ГЕФЕСТ» до [PERSON] . Отже, суд приходить до висновку, що у справі відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Оскільки відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, то ТОВ «ФІНАНСОВОЮ КОМПАНІЄЮ «ГЕФЕСТ» не могло відступити права вимоги на користь [PERSON] , який не надав жодних підтверджуючих документів, які надають йому право на здійснення фінансових операцій та внесений до реєстру фінансових установ. Отже, за відсутності доказів того, що\~попередній кредитор був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації\~,відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим тільки на користь фінансових установ\~. [PERSON] ж уклав договір відступлення права вимоги на свою користь , будучи фізичною особою, не маючи статусу суб`єкта підприємницької діяльності, ліцензій та дозволів на здійснення банківської діяльності. Наведене вказує на неправомірність укладеного між ТОВ «ФІНАНСОВОЮ КОМПАНІЄЮ «ГЕФЕСТ» до [PERSON] договору відступлення права вимоги за кредитним договором. Окрім того, витяг з Додатку №1 до договору відступлення права вимоги №12122023 від 12 грудня 2023 року, підписаний лише представником ТОВ «ФК «ГЕФЕСТ», не містить печатки установи та не підписаний іншою стороною договору. Також Витяг з Додатку №1 до договору відступлення права вимоги №13122023/1 від 13 грудня 2023 року, на який посилається позивач як на доказ, вбачається, що витяг підписаний виключно позивачем, та не підписаний іншою стороною договору. Таким чином, [PERSON] не набув прав первісного кредитора, а отже не має права пред`являти свої вимоги за договором фінансового кредиту №ВН03-00335 від 01 серпня 2020 року, який було укладено між «ВЕНДОР-ФІНАНС» та [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення. Відсутність порушеного, права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Зокрема, встановивши те, що прав і законних інтереси позивача в даній конкретній справі не порушено у зв`язку із відсутністю у нього взагалі правосуб`єктності за договору відступлення права вимоги за кредитним договором, який є неправомірний, суд не повинен вдаватися до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності ідентифікуючих ознак, оскільки вказане є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 910/15262/18, від 03 березня 2020 року у справі № 910/6091/19, від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17. Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення. Нормами ЦПК України не передбачено можливості заміни позивача чи залучення особи як співпозивача. Якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову. Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 25.10.2022 у справі за №607/14378/21, у постанові Великої Палати верховного суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц. З огляду на викладене, оскільки ТОВ «ФК «Гефест» не могло передати [PERSON] право вимоги за договором за договором фінансового кредиту №ВН03-00335 від 01 серпня 2020 року, який було укладено між «ВЕНДОР-ФІНАНС» та [PERSON] , відповідно, [PERSON] не набув право звернення до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по вказаному кредитному договору, а тому він є неналежним позивачем. З цих підстав в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Відповідно до копії пенсійного посвідчення № [NUMBER] серії [NUMBER] , виданого 28.02.2023, [PERSON] являється інвалідом 2 гр., загальне захворювання, довічно. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, а позивач звільнений від сплати судного збору, судовий збір у сумі 1211,20 грн. підлягає компенсації за рахунок держави. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: dismissed