Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-21 00:00:00

22.08.2023 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідачки про розірвання договору довічного утримання, у якому, з урахуванням заяви від 23.05.2024 року, просить розірвати договір довічного утримання укладений 05.07.2006 року між позивачкою, як відчужувачем, та відповідачкою, як набувачем, посвідчений державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Савченко М.А., зареєстрований в реєстрі за №3у-2073, а також покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору. Вимоги позовної заяви, з урахуванням заяви від 23.05.2024 року, мотивовано тим, що 15.04.2003 року позивачка отримала свідоцтво про право власності на житло, а саме: квартиру [ADDRESS] . Після набуття права власності на квартиру у 2006 році вона погодилась на пропозицію щодо укладення договору довічного утримання, оскільки за своїм станом потребувала допомоги та догляду і не мала інших родичів, які б мали бажання та можливість допомагати їй. Спірний договір був посвідчений 05.07.2006 року Сьомою київською державною нотаріальною конторою та зареєстрований в реєстрі за №3у-2073. Відповідно до умов договору, позивачка передала у власність відповідачки належну їй квартиру, а відповідачка зобов`язалась довічно та повністю утримувати позивачку, забезпечувати харчуванням, одягом, наглядом, ліками, необхідною допомогою, зберігаючи безкоштовне право позивача на користування квартирою. Сума матеріального забезпечення позивача була встановлена в розмірі 50,00 грн. щомісяця, а у випадку інфляції дана сума мала збільшуватись згідно встановленого державою коефіцієнту індексації доходів населення. Також відповідачка зобов`язалась оплачувати всі витрати за користування квартирою. Після укладення договору його примірник позивачці не видавався, про що зазначено в п. 13 спірного договору. До теперішнього часу право власності відповідачки на квартиру у встановленому законом порядку не зареєстроване. Позивачка вказує, що відповідачка, як набувач за договором довічного утримання, жодним чином ніколи не виконувала взяті на себе обов`язки за договором, не надавала позивачу будь-якого щомісячного матеріального забезпечення, жодним чином не здійснювала, ані догляду, ані утримання. В супереч умов договору, відповідачка не здійснювала повного утримання позивача, не забезпечувала харчуванням, одягом, наглядом, ліками. Наведене позивачка вважає достатньою підставою для розірвання договору довічного утримання в судовому порядку з підстав неналежного виконання відповідачкою своїх обов`язків за договором. Ухвалою суду від 01.09.2023 року відкрите провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 30.11.2023 року задоволене клопотання позивача про витребування доказів. Ухвалою суду від 01.05.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі. Ухвалою суду від 01.05.2024 року задоволене клопотання представника позивача про витребування доказів. Протокольною ухвалою суду від 01.05.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача щодо неприйняття нових доказів від сторони позивача. Ухвалою суду від 20.06.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення без розгляду поданої стороною позивача заяви датованої 18.05.2024 року, а письмову заяву сторони позивача зареєстровану в суді 23.05.2024 року прийнято до розгляду. Протокольною ухвалою суду від 26.07.2024 року задоволене клопотання представника відповідача про визнання обов`язкової явки позивачки в судове засідання та задоволено заяву представника позивача про допит позивачки в судовому засіданні у якості свідка. Ухвалою суду від 26.07.2024 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Допитана в судовому засіданні, за її згодою, у якості свідка позивачка суду показала, що відповідачка є її племінницею, з якою позивачка уклала спірний договір довічного утримання. Ще до початку збройної агресії рф проти України позивачка казала відповідачці про те, що останньою нічого не зроблено за договором і пропонувала розірвати договір. Відповідачка спочатку на це погодилась, а потім передумала, тому позивачка звернулась до суду із цим позовом. Відповідачка мала забезпечувати позивачку їжею, ліками, оплачувати комунальні послуги, однак нічого не робила. Коли позивачка була у лікарні, то просила у відповідачці допомоги, однак остання жодної копійки ніколи не давала позивачці, нічим їй не допомагала. Позивачка була вимушена здати квартиру в оренду аби квартиранти сплачували комунальні послуги за неї, а сама позивачка вимушена була переїхати за місто і жити в незадовільних умовах. У 2006 році ініціатором укладення договору довічного утримання була саме позивачка за підказкою її брата. Знадобились роки аби зрозуміти, що з цього договору нічого не вийшло. Якщо б відповідачка сплачувала позивачці матеріальне утримання, остання мала б можливість жити в м. Києві і не переїжджати за місто. Позивачка просила відповідачку розірвати договір, остання спочатку не хотіла, потім погодилась, але нічого не вийшло. На час укладення договору довічного утримання позивачці був 61 рік, вона вже не працювала, підробляла, часто хворіла та час від часу могла втрачати свідомість. Одруженою позивачка не була і не планувала. За місто позивачка переїхала більше 2 років тому, десь 5 років тому. Коли саме здавала квартиру позивачка не пам`ятає. Це було не менше 2 разів на 2-3 місяці і більше - на 6 місяців. Договір оренди укладала сама позивачка і кошти відповідно також отримувала вона. Десь у 2017-2018 роках стала здавати квартиру, але точно не пам`ятає. До відповідачки позивачка з питань оренди квартири не зверталась, оскільки вона не виконувала умови договору довічного утримання, тому підстав звертатись до неї не було. Відповідачка знала, що позивачка здає квартиру, але позивачка робила це вимушено. Орендні відносини були письмовими і за ними орендодавцем була саме позивачка. Позивачка в судовому засіданні підтримала вимоги позовної заяви та додатково пояснила суду, що договір довічного утримання був реальним. Відповідачка говорить неправду щодо обставин укладання договору і чоловік у позивачки зовсім не в той період був, а потім він помер. Відповідачка каже одну неправду. Відповідачка умови договору не виконувала і тепер хоче забрати єдину квартиру позивачки. Позивачка зазначає, що вона зі свого боку договір виконувала, а відповідачка ні. Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що спірний договір був укладений у 2006 році, але жодних зобов`язань за ним відповідача не виконувала, не сплачувала комунальні послуги, не надавала утримання та догляду. Позивачка безрезультатно зверталась до відповідачки по допомогу, тому позивачка була вимушена здавати квартиру аби сплачувати комунальні послуги за неї. Представник просить розірвати спірний договір та зазначає, що обидві сторони хотіли укласти такий договір і немає підстав для визнання його недійсним, фіктивним, удаваним, а також його не можна розглядати таким, що є неукладеним. Заборона відчуження квартири в державному реєстрі зареєстрована, тож квартира була передана від позивачки до відповідачки і спірний договір відбувся. Відповідачка навмисно не зареєструвала своє право власності на квартиру, а після смерті позивачки могла б це зробити та отримати квартиру не понісши жодних витрат по договору довічного утримання. Право власності і реєстрація права власності є дещо відмінними категоріями. У даному випадку належним способом захисту прав позивача є саме розірвання спірного договору. Поскільки договір відповідачкою не виконувався, позивачка була вимушена здавати квартиру в оренду аби за щось жити. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просить відмовити у задоволенні позову та пояснила суду, що в 2006 році позивачка запропонувала укласти спірний договір, оскільки тоді вона вийшла заміж за [PERSON] , який був набагато молодшим за неї, і хотіла своєму чоловікові подарувати будинок за містом, а відповідачці квартиру. Десь у 2007 році позивачка переїхала в Бобровицю і там вони жили з чоловіком, а відповідачка зі своїм чоловіком час від часу приїздили до них. Відповідачка вказує, що надавала позивачці допомогу інколи поворотну, інколи безповоротну. Відповідачка відвідувала позивачку в лікарні, давала кошти для газифікації, купляла ліки навіть для чоловіка позивачки. Потім чоловік позивачки помер і вона з іншим познайомилась. Розмов у відповідачки з позивачкою стосовно квартири не було, а у 2022 році позивачка повідомила, що має намір продати квартиру. До цього часу позивача здавала квартиру в оренду, а також отримувала на неї субсидію. Відповідачка казала позивачці, що в такий час квартиру продавати не можна, а позивачка сказала що звернеться до суду. Як родичка, відповідачка завжди допомагала позивачці, якусь копійку лишала, але не регулярно. Позивачка уклала спірний договір аби її квартира нікуди не ділась. При укладанні договору нотаріус питала для чого укладається такий договір, адже позивачка молода. Також нотаріус казав, що договір треба зареєструвати в БТІ, однак позивачка цього не захотіла. Позивачка хотіла аби квартира ніде не ділась, адже на той час вона уклала шлюб і боялась аби чоловік її майно не забрав, а в порядності відповідачки вона була впевнена. Відповідачка зазначає, що квартира фактично не була їй передана, дозволу на здачу квартири в оренду позивачка не питала, коштів від оренди відповідачка ніколи не отримувала. Фактично сторони не мали наміру укладати саме договір довічного утримання, не мали наміру його виконувати, зовсім інша мета договору була. Відповідачка зазначає, що відносини з позивачкою у них завжди були добрі, відповідачка допомагала тітці матеріально. Наявні квитанції про перерахування їй коштів, звісно не всі суми, але це те що відповідачка змогла віднайти. Також відповідачка надавала позивачці допомогу в матеріальній формі та залишала їй готівкові кошти. Позивачка кілька разів хотіла продати квартиру і мабуть вже все своє майно переписала на свого чоловіка. Відповідачка хвилюється за свою родичку, адже та може лишитись без нічого. Відповідачка стверджує, що завжди допомагала позивачці у всіх складних ситуаціях. Крім того, позивачка отримувала оренду від здачі квартири, тож такі кошти і є її доходом за спірним договором. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просить відмовити у задоволення позову посилаючись на те, що відносно нерухомого майна встановлено спеціальний порядок передачі та набуття права власності на нього. За спірним договором право власності на нерухоме майно підлягало державній реєстрації. Саме позивачка на теперішній час є власницею кв. [ADDRESS] . Позивачка є рідною тіткою відповідачки і саме за її ініціативи відповідачка підписала спірний договір, який тепер позивачка просить розірвати мотивуючи таку вимогу невиконанням відповідачкою умов договору, невиконанням зобов`язань по утриманню та догляду. Позивачка була власником квартири і лишається її власником на теперішній час, квартира належала і належить на праві власності позивачці. Відповідачка власницею квартири не є. Спеціального порядку передачі нерухомого майна від відчужувача до набувача дотримано не було, майно відповідачу не передане та ним не отримувалось, тому відповідачка не є власницею квартири. Позивачка не передала відповідачці квартиру, а тому відповідачка не набула права власності по спірному договору. Поскільки відповідачка не стала власницею квартири, у неї не виникло обов`язку перед позивачем щодо забезпечення її утриманням та доглядом. Такий обов`язок виникає лише після передачі майна та реєстрації за набувачем права власності на нього. Догляд та утримання надається взамін передачі нерухомого майна у власність. Умови за яких відповідач мала б почати виконувати умови договору та здійснювати догляд позивачки, не настали. Невиконання договору в першу чергу мало місце саме з боку позивача, а не відповідача. Позивачка є власницею квартири та користується нею, тому будь-які її права та інтереси на квартиру не порушуються. Відсутність порушеного права є підставою для відмови у позові. Оскільки право власності на квартиру не перейшло від позивачки до відповідачки, відсутні підстави стверджувати, що у позивачки виникло право вимагати повернення майна, яке їй же самій і належить. Позивачка не передала права власності на квартиру відповідачці, володіла, користувалась та розпоряджалась нею (здавала в оренду). Відповідачка коштів від оренди не отримувала. Оскільки кошти від оренди отримувала позивачка, то відповідно вона отримувала допомогу по договору довічного утримання. Розірвання договору не є вірним способом захисту, оскільки в даному випадку слід було заявляти позов про визнання договору фіктивним або удаваним, адже метою укладання договору було те, що позивачка не хотіла аби щось трапилось з квартирою коли вона виходила заміж. Ураховуючи положення ст. 756 ЦК України, відповідачці немає чого повертати позивачці, оскільки вона права власності на квартиру не набула. Не можливо виконати рішення суду, якщо майно не передане. Суд, вислухавши пояснення учасників провадження та покази позивачки у якості свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Згідно наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про право власності на житло від 15.04.2003 року, квартира [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] - позивачці у справі (а.с. 18-19). За змістом листа КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 26.04.2023 року, за даними реєстрових книг КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» об`єкт нерухомого майн за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності зареєстровано за [PERSON] (а.с. 23). Відповідно до наявної в матеріалах справи інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 08.04.2024 року щодо суб`єкта [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), у Розділі «Відомості з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна» міститься наступний запис: Тип обтяження - заборона на нерухоме майно; Реєстраційний номер обтяження - 3415885; Зареєстровано - 05.07.2006 10:13:08 за №3415885 реєстратором Сьома київська державна нотаріальна контора; Підстава обтяження - договір довічного утримання, 3у-2073, 05.07.2006, Сьома київська державна нотаріальна контора; Об`єкт обтяження - квартира, адреса [ADDRESS] ; Власник [PERSON] ; Додаткові дані - р. №2з-66; Заявник - Сьома київська державна нотаріальна контора (а.с. 82). За змістом наявної в матеріалах справи копії договору довічного утримання від 05.07.2006 року укладеного між позивачкою, як відчужувачем, та відповідачкою, як набувачем, посвідченого державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Савченко М.А., зареєстрованого в реєстрі за №3у-2073: 1. Я, гр. [PERSON] , передаю у власність гр. [PERSON] належну мені на праві особистої власності квартиру [ADDRESS] ; 6. Я, [PERSON] зобов`язуюсь довічно утримувати [PERSON] , забезпечувати її харчуванням, одягом, наглядом, ліками, необхідною допомогою, зберігаючи в її безкоштовному довічному користуванні вказану квартиру, в разі смерті [PERSON] , поховати її (шляхом кремації) на Дарницькому цвинтарі у могилі батьків, сина та чоловіка; 7. Сума матеріального забезпечення встановлена сторонами в розмірі 50 гривень щомісяця, а у випадку інфляції ця сума збільшується згідно встановленого державного коефіцієнту індексації доходів населення; 8. Цей договір може бути розірвано у судовому порядку. 10. Всі витрати за користування квартирою у відповідності з Правилами користування приміщеннями житлових будинків, прибудинкових територій, затверджених постановою КМУ 08.10.1992 року №572, платить [PERSON] ; 13. Цей договір складено в двох примірниках, один з яких залишається в справах державної нотаріальної контори, а другий видається гр. [PERSON] (а.с. 139). Указаний договір довічного утримання мітить заборону від 05.07.2006 року наступного змісту: «Мною, Савченко М.А., державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори, на підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат» у зв`язку з посвідченням дійсного договору довічного утримання накладається ЗАБОРОНА відчуження вказаної в договорі квартири, що належить [PERSON] , до припинення договору довічного утримання». Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору (ст. 626 ЦК України). Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто, з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див.: постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 757/39725/19-ц (провадження № 61-15916св20). Згідно ст.ст. 638, 639, 640 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Статтею 744 ЦК України визначено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Аналіз статті 744 ЦК України свідчить, що законодавець, передбачивши можливість визначення в договорі обов`язків як з утримання, так і догляду, розмежував указані поняття. Так, утримання характерне для зобов`язань майнового характеру, в той час як догляд, з-поміж іншого, може полягати в конкретних діях, турботі та опікуванні набувача над відчужувачем у силу його похилого віку та потребі в сторонній допомозі. Отже, зобов`язання набувача із довічного забезпечення відчужувача можуть полягати в утриманні або догляді, або ж в утриманні та догляді одночасно. Договір довічного утримання (догляду) відноситься до алеаторних (ризикових) правочинів. Елемент ризику, який приймає на себе кожна із сторін, полягає у вірогідності того, що чи один, чи інший контрагент фактично отримає зустрічне задоволення меншого обсягу, ніж ним самим надано, адже період життя відчужувача на момент укладення договору невідомий. Згідно ст. 745 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Убачається, що згідно вимог законодавства спірний договір довічного утримання посвідчений нотаріально. Відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа (ст. 746 ЦК України). Відповідно до положень ст. 748 ЦК України, набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу. Стаття 334 ЦК України визначає, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Пунктом 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті. Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави, а відсутність державної реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням відсутності в цієї особи права власності і може вказувати лише на те, що власник майна не здійснив державної реєстрації свого права власності. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Ураховуючи викладене суд відкидає заперечення сторони відповідача проти позову щодо відсутності у відповідачки права власності на квартиру, яка є предметом спірного договору довічного утримання, адже між сторонами був укладений нотаріально посвідчений договір довічного утримання, за яким позивачка передала належне їй право власності на квартиру відповідачці взамін зобов`язання набувача забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно. Пунктом 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Зі змісту спірного договору довічного утримання убачається, що цей договір був складений у двох примірниках, один з яких залишився в справах державної нотаріальної контори, а другий був виданий відповідачці. Тобто, примірнику договору для відчужувача не передбачалось, а тому безпідставними є посилання сторони відповідача на нездійснення позивачкою реєстрації спірного договору, адже позивачка примірнику такого договору не мала й загалом саме набувач,

Outcome: approved