Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-27 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернулась позивач фізична особа-підприємець [PERSON] , через представника - адвоката Гуримського О.В., з позовом до [PERSON] про повернення коштів, отриманих без достатньо правових підстав. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь фізичної особи-підприємця [PERSON] безпідставно набуті кошти у розмірі 334 000,00 грн, 3% річних у розмірі 12 435,78 грн та інфляційні втрати у розмірі 90 142,00 грн. Вимоги позову обґрунтовані тим, що в період з 01 березня 2022 року по 05 квітня 2022 року [PERSON] , маючи доступ до рахунку позивача в системі Приват24, зловживаючи довірою позивача, заволоділа її коштами у розмірі 551 350,00 грн. Частину коштів із 551 350,00 грн, а саме: у розмірі 389 000,00 грн [PERSON] перерахувала на свої рахунки відкриті в АТ КБ «ПРИВАТ БАНК», шляхом поповнення карти Приват24 із призначенням платежу «сплата заробітної плати за лютий, березень та квітень 2022 року»; решту частину коштів у розмірі 162 350,00 грн [PERSON] перерахувала на рахунок ГУ ДКС України у м.Києві та ГУ ДПС у м.Києві (ДПІ у Деснянському районі) із призначенням платежу «податки із заробітної плати за лютий, березень та квітень 2022 року». Позивач зазначає, що вона найманих працівників не мала та не була роботодавцем [PERSON] , однак [PERSON] мала доступ до рахунку позивача в системі Приват24, оскільки за попередньою домовленістю з позивачем допомагала останній оформлювати та подавати до органів доходів і зборів квартальні та річний звіти без права розпоряджатися грошовими коштами, які знаходяться на рахунку ФОП [PERSON] . Позивач вважає, що кошти, які [PERSON] зберігає у себе, набуті без достатніх правових підстав, а тому відповідач зобов`язана їх повернути позивачу, але не зважаючи на переговори між представником позивача та відповідачем, остання кошти не повернула. Також, позивачем нараховано 3 % річних у розмірі 12 435,78 грн та інфляційні втрати у розмірі 90 142,62 грн. Крім того, позивач зазначає, що в період з 30 серпня 2022 року по 06 січня 2023 року ГУ ДКСУ у м.Києві та ГУ ДПС у м.Києві повернуло на рахунок ФОП [PERSON] суму коштів у розмірі 162 350,00 грн, які [PERSON] перерахувала до державного бюджету із призначенням платежу «податки із заробітної плати за лютий, березень та квітень 2022 року» та 30 травня 2023 року на рахунок ФОП [PERSON] була повернута сума коштів у розмірі 55 000,00 грн, які відповідач без жодних правових підстав перерахувала ще одній фізичній особі. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 липня 2023 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. (т.1 а.с.63-65) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 лютого 2024 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с.124, 127-128) Цього ж числа, після закриття підготовчого провадження, до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача [PERSON] , поданий представником - адвокатом Белясним Р.Р., в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на перебування відповідача з позивачем в трудових відносинах (т.1 а.с.117-120), який прийнятий судом 23 квітня 2024 року (т.2 а.с.157-158). Представник позивача ФОП [PERSON] - адвокат Гуримський О.В. в судовому засіданні просив позов задовольнити в повному обсязі, надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Балясний Р.Р. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в повному обсязі з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. В подальшому сторони та їх представники в судове засідання не з`явились, подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, надавши сторонам час для врегулювання спору мирним шляхом, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Судом установлено, та вбачається з матеріалів справи, що в період з 01 березня 2022 року по 05 квітня 2022 року [PERSON] в системі Приват24 перерахувала з рахунків позивача на свої рахунки коши в загальному розмірі 389 000,00 грн з призначенням платежу - заробітна плата. Так, 01 березня 2022 року було перераховано 92 000,00 грн (платіжне доручення №47 - зарплата за лютий 2022 року), 05 березня 2022 року було перераховано 40 000,00 грн (платіжне доручення №53 - зарплата за лютий 2022 року), 05 березня 2022 року було перераховано 55 000,00 грн (платіжне доручення №54 - зарплата за лютий 2022 року), 05 квітня 2022 року було перераховано 101 000,00 грн (платіжне доручення №61 - зарплата за березень 2022 року), 05 квітня 2022 року було перераховано 101 000,00 грн (платіжне доручення №65 - зарплата за квітень 2022 року). (т.1 а.с.8-12) При цьому, кошти за платіжним дорученням №54 в розмірі 55 000,00 грн повернуті позивачу, що підтверджується платіжною інструкцією від 30 травня 2023 року. (т.1 а.с.37) Стороною відповідача не заперечувалось перерахування нею вказаних вище коштів з рахунків позивача на рахунки відповідача, стверджуючи при цьому, що кошти є заробітною платою, перерахованою нею, як бухгалтером, яка перебувала з позивачем в трудових відносинах. В силу вимог статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України). Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. За змістом частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Тобто, зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виникають також у зв`язку з договірними правовідносинами, що існували раніше, як результат їх трансформації. Отже, сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Конструкція ст. 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. У постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 752/13032/16-ц, провадження № 61-1582зпв18, зазначено, що набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому вона відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Оцінюючи долучені до відзиву докази, з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, слід констатувати, що як кожним доказом окремо, так і сукупністю цих доказів не доведено ані перебування сторін в трудових відносинах (в тому числі й з випробувальним терміном) чи проходження відповідачем стажування у позивача, як ФОП, ані наявності між ними цивільно-правових угод на виконання певної роботи. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.01.2019 року у справі №753/15556/15-ц, провадження № 14-445цс18, дійшла висновку, що у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Перераховані на рахунки відповідача кошти не є за своєю юридичною природою коштами, що можна віднести до переліку, визначеному у приведеній вище нормі. З наведеного вище вбачається правомірність вимог позивача до відповідача про стягнення з коштів у сумі 334 000,00 грн (389 000,00 грн - 55 000,00 грн) на підставі ст. 1212 ЦК України, як набутих без достатньої правової підстави. Разом із тим, 28 січня 2025 року, представником відповідача [PERSON] - адвокатом Сажієнко І.О. подана до суду заява, до якої долучені платіжні інструкції, з яких убачається перерахування відповідачем позивачу за період з 29 липня 2024 року по 27 січня 2025 року коштів у загальному розмірі 334 000,00 грн (т.2 а.с.217-228). За змістом ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, враховуючи, що станом на час ухвалення рішення, відповідачем повернуті безпідставно набуті кошти, в частині їх стягнення слід відмовити. Позивач також просить стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 12 435,78 грн та інфляційні втрати у розмірі 90 142,00 грн на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України. Згідно із ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Крім того, в силу положення ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми. У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу. Встановивши, що відповідач набув без достатньої правової підстави грошові кошти, які належали позивачу, та повернув їх в повному обсязі лише на час ухвалення рішення, суд убачає наявність підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України. Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (провадження № 61-1133св18), від 17 квітня 2019 року у справі № 759/1206/17 (провадження № 61-40св19), від 19 січня 2022 року у справі № 202/2965/21 (провадження № 61-6021св21) та від 17 лютого 2022 року у справі № 365/388/20 (провадження № 61-15219св21). Статтю 625 ЦК України, якою встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних від простроченої суми, розміщено в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України. Відтак, положення розділу І книги п`ятої ЦК України поширюються як на договірні (підрозділ 1 розділу ІІІ книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги п`ятої ЦК України). Отже, дія ст. 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України. Тому, в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених коштів, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та від 16 травня 2018 у справі № 14-16цс18. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). Означене недоговірне зобов`язання виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання виникає в особи з моменту безпідставного отримання нею такого майна (коштів) або з моменту, коли підстава їх отримання відпала. Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Отже, передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача. У статті 1212 ЦК України врегульовані недоговірні відносини, коли особа набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно). З моменту безпідставного набуття такого майна або моменту, коли підстава його набуття відпала, утримання особою такого майна не є правомірним. Тому зобов`язання з повернення потерпілому такого майна особа повинна виконати відразу після його безпідставного набуття або відпадіння підстави набуття цього майна. Оскільки позивачем заявлено до стягнення інфляційних втрат та три проценти річних від простроченої суми в розмірі 334 000,00 грн, а не за кожною складовою цієї суми, то період прострочення слід рахувати з 06 квітня 2022 року, оскільки останнє за часом перерахування коштів мало місце 05 квітня 2022 року. Суд також враховує, що про обставини, які б свідчили про прострочення кредитора у зобов`язанні з повернення безпідставно набутих коштів, або про обставини, які б перешкоджали боржнику з незалежних від нього причин виконати обов`язок повернути кошти, у цій справі відповідач не стверджує і судом не встановлено. Судом перевірено викладений позивачем у позовній заяві розрахунок інфляційних втрат та 3% річних за користування безпідставно набутими коштами та встановлено, що позивачем здійснено таке нарахування на повну суму в розмірі 334 000,00 грн, починаючи з 06 березня 2022 року до 01 червня 2023 року, тоді як останнє перерахування складової цієї суми в розмірі 101 000 грн мало місце 05 квітня 2022 року. Отже, за проведеними судом розрахунками, інфляційні втрати за період з 06 квітня 2022 року до 01 червня 2023 року становлять 73 907,50 грн, а 3% річних за цей же період - 11 612,22 грн. Отже в цій частині позов підлягає задоволенню частково. Відповідач, в окремо поданому клопотанні заперечує проти стягнення штрафних санкцій, посилаючись на положення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Суд вважає неспроможними посилання відповідача на п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який передбачає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Так, Верховний Суд у постанові від 31 січня 2024 року у справі № 183/7850/22 зазначив, що тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: - в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; - в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; - у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Суд зауважує, що правовідносини у даній справі не пов`язані з наданням позики чи кредиту, а тому на них не поширюється дія п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Що стосується розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. (ч. 1 ст. 133 ЦПК України) Згідно положень ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим, згідно роз`яснень, викладених у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України, «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суду першої інстанції» №2 від 12 червня 2009 року, визнання позову чи добровільне задоволення вимог відповідачем після пред`явлення позову не звільняє його від відшкодування понесених позивачем судових витрат при ухваленні рішення або при закритті провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову з мотивів задоволення його вимог відповідачем. З огляду на викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 4 195,20 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial