Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-27 00:00:00

05 серпня 2024 року позивач [PERSON] , через систему «Електронний суд», звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про стягнення суми коштів. Позовна заява мотивована тим, що постановою колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 638/3779/15-ц (провадження № 61-20759св18) рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 17 серпня 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 22 лютого 2017 року скасовано, а провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором відступлення права вимоги закрито. Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 02 квітня 2024 року у справі № 638/3779/15-ц (провадження № 6/638/192/24) вирішено допустити поворот виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2016 року, яке було змінено рішенням Апеляційного суду Харківської області від 22 лютого 2017 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором відступлення права вимоги та стягнути з стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у сумі 347779 (триста сорок сім тисяч сімсот сімдесят дев`ять) 54 коп. Постановою Харківського апеляційного суду від 19 червня 2024 року ухвала Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2024 року залишена без змін. За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Дані права зберігаються і на стадії розгляду заяви про поворот виконання рішення суду. Згідно з пунктом 2 частини другої, частиною третьою статті 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Поворот виконання рішення - це процесуальна форма захисту прав боржника. Воно можливе лише після набрання судовим рішенням законної сили. Його суть зводиться до повернення стягувачем боржнику всього одержаного за скасованим рішенням. У Рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року N 13-рп/2011 у справі за конституційним зверненням військової частини [NUMBER] щодо офіційного тлумачення положення пункту 28 частини першої статті 293 Цивільного процесуального кодексу України у взаємозв`язку з положеннями пунктів 2, 8 частини третьої статті 129 року Конституції України вказано, що поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала. Окрім того, предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна та не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) завдання шкоди у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для зазначеної зміни майнового стану цих осіб. Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто, в разі коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. За частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Для кондикційних зобов`язань характерним є, зокрема, приріст майна в набувача без достатніх правових підстав, а предметом доказування у цьому випадку є сам факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Правова позиція подібного змісту викладена в постанові ВП ВС від 04.12.2019 у справі N 917/1739/17. За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є сам факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Така правова позиція викладена в постанові ВП ВС від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17. Також, за змістом статей 625, 1212 ЦК України положення статті 625 ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, а тому в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. У цьому висновку ВС звертається до правової позиції ВП ВС, викладеної в постанові від 10.04.2018 у справі N 910/10156/17, якою ВП ВС підтвердила аналогічний висновок Верховного Суду України, викладений у постановах від 15.04.2015 у справі N 910/2899/14 та від 01.06.2016 у справі N 910/22034/15. Враховуючи, що Постанова колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 638/3779/15-ц (провадження № 61-20759св18) про скасування рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 17 серпня 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 22 лютого 2017 року скасовано і закриття провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором відступлення права вимоги, набрала законної сили 20 листопада 2019 року, саме з цього часу Відповідачу по справі повинні бути повернуті стягнуті кошти. В разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Так як заява про поворот виконання рішення подана в межах річного строку з дати набрання чинності Постанови колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 638/3779/15-ц (провадження № 61-20759св18), то саме з 20 листопада 2019 року застосовуються і міри відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. З позивача в порядку повороту по справі № 638/3779/15-ц було стягнуто 347 779,54 грн. Загальна заборгованість становить: період прострочення грошового зобов`язання 1186 днів - 347 779,54 (сума боргу) + 162 259,48 (інфляційне збільшення) + 33 887,14 (штрафні санкціі) = 543 926,16 грн. Враховуючи вищезазначене, позивачка просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти з урахуванням компенсації відповідно до частини другої статті 625 ЦК України за період з 02.04.2021 року до 30.06.2024 року, а саме: 162 259,48 (інфляційне збільшення) + 33 887,14 (штрафні санкціі) = 196 146,52 грн. Здійснити розподіл судових витрат. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми коштів за правилами спрощеного позовного провадження, передбаченого статтями 274-279 ЦПК України, з повідомленням сторін. У судове засідання інші учасники справи не з`явились, про час, дату та місце судового засідання повідомлені своєчасно та належним чином відповідно до вимог статті 128 ЦПК України. Представник позивачки [PERSON] адвокат Шершень Ю.С. подав до суду заяву, у якій просила проводити розгляд справи без участі представника позивача. Відповідач в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, шляхом отримання судової повістки про виклик до суду рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Представник відповідача адвокат Лагута Г.О. подав заяву про ознайомлення з матеріалами справи та перенесення судового засідання. При цьому,\~частиною першою\~статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини та\~основоположних свобод\~від 04\~листопада 1950\~року,\~яка набрала\~чинності для\~України з\~11\~вересня 1997\~року та\~відповідно дост.\~9\~Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 2 вересня 2010 року, «Смірнова проти України» від 8 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 2 листопада 2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 5 лютого 2004 року та інші). Відповідно до\~ч.\~1ст.\~275\~ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Отже, подальше відкладення розгляду справи призведе до порушення розумного строку вирішення спору по справі. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 2 вересня 2010 року, «Смірнова проти України» від 8 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 2 листопада 2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 5 лютого 2004 року та інші). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16. У справі зібрано достатньо доказів, містяться достатні дані про права та взаємовідносини сторін. Водночас, як свідчать матеріали справи представник відповідача [PERSON] адвокат Болдир Ю.Б. ознайомився з матеріалами справи повністю 04.12.2024, що підтверджується наявною у справі розпискою (а.с. 61-62). Таким чином, матеріали справи достеменно свідчать, що сторони мали всі можливості для реалізації своїх процесуальних прав. Водночас, суд керується нормами цивільного процесуального законодавства, бере до уваги категорію та складність справи, а також значення справи для сторони позивача, яка стосується сімейних правовідносин, керувався принципами верховенство права, поваги до честі і гідності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальності сторін, диспозитивності, розумності строку розгляду справи судом. З метою недопущення надмірної тривалості судового провадження, правових підстав для подальшого відкладення розгляду справи суд не вбачає. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд доходить такого висновку. Відповідно до ст.\~263\~ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Статтею 13\~ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною третьою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В обгрунтування\~позовних вимог\~позивач посилається\~на те,\~щопостановою колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 638/3779/15-ц (провадження № 61-20759св18) рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 17 серпня 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 22 лютого 2017 року скасовано, а провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором відступлення права вимоги закрито. Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 02 квітня 2024 року у справі № 638/3779/15-ц (провадження № 6/638/192/24) вирішено допустити поворот виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2016 року, яке було змінено рішенням Апеляційного суду Харківської області від 22 лютого 2017 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором відступлення права вимоги та стягнути з стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у сумі 347779 (триста сорок сім тисяч сімсот сімдесят дев`ять) 54 коп. Постановою Харківського апеляційного суду від 19 червня 2024 року ухвала Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2024 року залишена без змін. З позивача в порядку повороту по справі № 638/3779/15-ц було стягнуто 347 779,54 грн. Загальна заборгованість становить: період прострочення грошового зобов`язання 1186 днів - 347 779,54 (сума боргу) + 162 259,48 (інфляційне збільшення) + 33 887,14 (штрафні санкціі) = 543 926,16 грн. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.\~95\~ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Разом з тим, відповідно до ч. 5 ст.\~95\~ЦПК України учасник справи, який подає письмові докази в копіях(електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Відповідно до ч. 6 ст. 95 ЦПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського\~суду з\~прав людини\~від 19\~квітня 1993\~року у\~справі «Краска\~проти Швейцарії»\~встановлено:\~«Ефективність справедливого\~розгляду досягається\~тоді,\~коли сторони\~процесу мають\~право представити\~перед судом\~ті аргументи,\~які вони\~вважать важливими\~для справи.\~При цьому\~такі аргументи\~мають бути\~«почуті»,\~тобто ретельно\~розглянуті судом.\~Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Стороню позивача суду не надано доказів на підтвердження зазначених в позовній заяві обставин. До позову, окрім, копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордеру на надання правничої (правової) допомоги, не додано жодних доказів. Враховуючи вищевикладене, з аналізу спірних правовідносин та матеріалів справи, суд позбавлений можливості всебічно та повно встановити фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінити докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, як кожен окремо так і у їх сукупності, ухвалити законне та обгрунтоване рішення. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. При цьому, суд зауважує, що принцип змагальності сторін полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. Суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою ухвалює власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18. Приймаючи до уваги те, що позивачем на підтвердження позовних вимог не подано до суду доказів, суд дійшов висновку про залишення позову без задоволення за необґрунтованістю та недоведеністю заявлених вимог. Питання про судові витрати підлягають вирішенню судом у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, а саме судові витрати, в зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача у справі.

Outcome: dismissed