Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-27 00:00:00

У жовтні 2020 року адвокат Пушок Сергій Володимирович в інтересах [PERSON] (далі - позивач), звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - відповідач, АТ КБ «Приватбанк», Банк), в якій просив суд стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» пеню у розмірі трьох відсотків за кожен день прострочення виконання зобовязання за договором № SAMDN01000730754308 від 20.11.2012 року, з 16.10.2019 року по 07.11.2019 року у розмірі 910 229,67 грн. Стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» пеню у розмірі трьох відсотків за кожен день прострочення виконання зобовязання за договором № SAMDN80000728829937 від 16.09.2012 року, з 16.10.2019 року по 20.11.2019 року у розмірі 252 745,44 дол. США еквівалентно курсу НБУ у гривні, станом на день ухвалення рішення. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначав, що 16.09.2012 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватанк» було укладено Договір № SAMDN80000728829937 про банківський вклад (депозит) «Депозит VIP на 6 міс» на 6 місяців в іноземній валюті із сумою вкладу 111 637,63 дол. США. Загальна сума коштів, що знаходилася на депозитному рахунку за Договором № SAMDN80000728829937 станом на 12.03.2014 року, згідно довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» № 1289222 становила 197 340,80 дол. США. Крім того, 20.11.2012 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватанк» було укладено Договір банківського строкового вкладу (депозиту) в національній валюті Договір № SAMDN01000730754308 про банківський строковий вклад (депозит) «Депозит VIP» на 6 місяців в національній валюті із сумою вкладу 350 000,00 грн. Загальна сума коштів, що знаходилася на депозитному рахунку за Договором № SAMDN01000730754308 станом на 12.03.2014 року, згідно довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» № 1289222 становила 943 854 грн. 89 коп. 26.08.2015 року позивачем до Банку було направлено заяву про дострокове розірвання договорів та виплату належних ій коштів, але відповіді від Банку не було отримано. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01.07.2016 року у справі № 753/23666/15, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.11.2016 року, а також ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.06.2017 року позовні вимоги [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» було задоволено частково, стягнуто з банку на користь позивача суму заборгованості по договору № SAMDN01000730754308 від 20.11.2012 року з урахуванням відсотків по депозиту у розмірі 1 379 135,86 грн. та суму заборгованості по договору №SAMDN80000728829937 від 16.09.2012 року з урахуванням відсотків за депозитом в розмірі 240 709,94 дол. США. Так, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01.07.2016 року у справі № 753/23666/15 в частині стягнення заборгованості по договору № SAMDN01000730754308 від 20.11.2012 було виконане 07.11.2019 року, а в частині стягнення заборгованості по договору № SAMDN80000728829937 від 16.09.2012 року - 20.11.2019 року. Таким чином, представник позивача вказує, що у зв`язку з тим, що Банком було проігноровано вимогу позивача щодо повернення вкладів та нарахованих відсотків, розмір яких було встановлено рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01.07.2016 року у справі № 753/23666/15, то сторона позивача вважає за доцільне відповідно до ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» просити суд стягнути з відповідача пеню за кожен день прострочення з урахуванням строків спеціальної позовної давності. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.10.2020 року у справі відкрито провадження за правилами позовного (загального) провадження, та призначено підготовче судове засідання. 29.12.2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому остання, вказує на те, що датою виконання банком судового рішення у справі № 753/23666/15 є 01.11.2019 року. А підтвердження факту стягнення та сплати коштів відповідачем надано відповідну виписку, яка підтверджує факт списання коштів. По друге, звернула увагу на те, що позивачем нараховано пеню за договором № SAMDN01000730754308 від 20.11.2012 року в іноземній валюті, що не передбачене чинним законодавством України. По третє, вважає, що заявлений позивачем розмір пені за кожним з депозитних договорів є явно завищеним, не відповідає передбаченим ч. 3 ст. 509 та чч. 1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності та розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права і суд має право її зменшити. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04.03.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 27.01.2022 року на адресу суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення. 27.01.2022 року на адресу суду від представника позивача надійшли письмові пояснення. 23.11.2022 року на адресу суду від представника відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності. У судове засідання представник позивача не з`явився, про місце день і час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив, разом з тим, в матеріалах справи міститься заява від представника позивача про розгляд справи без його участі. Від представника відповідача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без фіксації судового засідання, відзив банку та додаткові пояснення підтримав, просив відмовити у задоволенні позову. Згідно з ч. 1 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Так, представник позивача, звертаючись до суду із вимогами про стягнення пені згідно Закону України «Про захист прав споживачів», в обґрунтування своїх вимог надав суду копію рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01.07.2016 року у справі № 753/23666/15, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.11.2016 року, а також ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.06.2017 року. Відповідно до змісту рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01.07.2016 року у справі № 753/23666/15, судом встановлено, що 16 вересня 2012 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» було укладено договір банківського строкового вкладу (депозиту) в іноземній валюті N9SAMDN80000728829937 про банківський строковий вклад (депозит) «Депозит VIP на 6 міс» на 6 місяців в іноземній валюті із сумою вкладу 111 637,63 дол. США (сто одинадцять тисяч шістсот тридцять сім доларів США 63 центи). Крім того, 20 листопада 2012 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» було укладено договір банківського строкового вкладу (депозиту) в національній валюті - Договір N9SAMDN01000730754308 про банківський строковий вклад (депозит) «Депозит VIP» на 6 місяців в національній валюті із сумою вкладу 350 000 грн. (триста п`ятдесят тисяч гривень 00 копійок). Згідно даних по вкладу, вказаних в договорі вклад оформлюється на строк 6 місяців по 20.05.2013р. включно. Банк відкриває вкладнику особовий рахунок [NUMBER], на який зараховується вклад. На суму вкладу нараховуються відсотки за ставкою 17% річних. Період нарахування відсотків на вклад - 1 місяць. Установлено, що, 26 серпня 2015 року Позивачем було направлено до банку заяву про дострокове розірвання договорів та виплату належних їй коштів, але листом банку від 09.09.2015 року в поверненні коштів було відмовлено. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01.07.2016 року у справі № 753/23666/15, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.11.2016 року, а також ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.06.2017 року позовні вимоги [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» було задоволено частково, стягнуто з банку на користь позивача суму заборгованості по договору № SAMDN01000730754308 від 20.11.2012 року з урахуванням відсотків по депозиту у розмірі 1 379 135,86 грн. та суму заборгованості по договору № SAMDN80000728829937 від 16.09.2012 року з урахуванням відсотків за депозитом в розмірі 240 709,94 дол. США. У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Правовідносини з банківського вкладу врегульовані нормами ЦК України, законами України від 12 липня 2001 року № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», від 07 грудня 2000 року № 2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність», від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів», від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України). У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участі споживача. Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. Якщо вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) викладено правову позицію про те, що пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача, однак якщо між сторонами припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то з часу такого припинення частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини. Договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час (частина перша статті 1075 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Тобто після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, яке підтверджено судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту розірвання договору банківського вкладу пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16 червня 2023 року у справі 757/37163/20-ц. Відповідно до матеріалів справи, умовами договорів банківських вкладів № SAMDN01000730754308 від 20.11.2012 року, № SAMDN80000728829937 від 16.09.2012 року (п.* договору) передбачено можливість дострокового розірвання договору на вимогу вкладника. Судовим розглядом установлено, що подана позивачем 26.08.2015 року заява про розірвання депозитних договорів № SAMDN01000730754308 від 20.11.2012 року, № SAMDN80000728829937 від 16.09.2012 року була отримана Банком 02.09.2015 року. Відповідно до умов договорів банківських вкладів № SAMDN01000730754308 від 20.11.2012 року, № SAMDN80000728829937 від 16.09.2012 року, з огляду на наявність передбаченого права для вкладника на дострокове розірвання договорів на його вимогу, договори банківського вкладу № SAMDN01000730754308 від 20.11.2012 року, № SAMDN80000728829937 від 16.09.2012 року, в силу вимог ч. 3 ст. 651 ЦК України - є розірваними з 07.09.2015 року ( з урахуванням банківських днів). За вказаних обставин з 07.09.2015 року пеня за договорами № SAMDN01000730754308 від 20.11.2012 року, № SAMDN80000728829937 від 16.09.2012 року відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується. Оскільки у даній справі позивач просить стягнути пеню у розмірі трьох відсотків за кожен день прострочення виконання зобовязання за договором № SAMDN01000730754308 від 20.11.2012 року, з 16.10.2019 року по 07.11.2019 року у розмірі 910 229,67 грн. та пеню у розмірі трьох відсотків за кожен день прострочення виконання зобовязання за договором № SAMDN80000728829937 від 16.09.2012 року, з 16.10.2019 року по 20.11.2019 року у розмірі 252 745,44 дол. США еквівалентно курсу НБУ у гривні, станом на день ухвалення рішення, тобто поза межами дії договорів, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Щодо застосування строків позовної давності, заявлених до застосування представником відповідача, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 2 ст. 258 ЦК України встановлено, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Вимогами частин 3 та 4 ст.267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд зазначає, що особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права. Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Враховуючи, що стороною позивача позовні вимоги не доведені, суд відмовляє в їх задоволенні на загальних підставах, незалежно від спливу строку позовної давності. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaariv. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed