Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-22 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Мироненко О.О. звернувся до Деснянського районного суду міста Києва із позовом до відповідача Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради про призначення додаткового строку для прийняття спадщини. Подану позовну заяву обґрунтовує тим, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , у віці 63 роки, про що 05 березня 2021 року складено відповідний актовий запис № 5207. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої входить право власності на квартиру [ADDRESS] . Позивач, 12.04.2024 року звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Халявки Н.М. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак нотаріус відмовила позивачу у вчиненні нотаріальних дій у зв`язку з пропущенням строку для прийняття спадщини. На підтвердження причин поважності пропуску строку на звернення із заявою про прийняття спадщини, позивач посилається на перебування тривалий час у душевних стражданнях, що зумовлені втратою близької людини. Крім того, 24 лютого 2022 року почалося повномасштабне вторгнення військ російської федерації на територію України. Позивач разом зі своєю сім`єю виїхала з міста Києва на більш безпечну територію України, займалась облаштуванням побуту, та взагалі, в період 2022-2023 років позивач знаходилась у досить пригніченому стані, і питання прийняття спадщини у неї не виникало. Виходячи з наведеного та з урахуванням того, що позивач об`єктивно не мала можливості вчасно звернутися до органів нотаріату за місцем відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері, відтак - просить суд визнати поважною причину пропуску терміну для прийняття спадщини після смерті своєї матері та визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини строком у три місяці. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 25.04.2024 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання та витребувано від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Халявки Н.М., належним чином посвідчену копію матеріалів спадкової справи [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . 01.11.2024 представник позивача - адвокат Мироненко О.О подав письмові пояснення. Відповідно до яких, вказує на особливість обставин даної справи, яка полягає в сукупності факторів на які варто звернути увагу, це душевні хвилювання зумовлені смертю рідної людини та відсутністю можливістю реалізувати свої права через збройну агресією та введення воєнного стану. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Мироненко О.О позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві та письмових поясненнях. Представник відповідача явку свого представника у судове засідання не забезпечив, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, вислухавши вступне слово, дослідивши письмові матеріали справи та докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] у віці 63 роки, про що 05 березня 2021 року складено відповідний актовий запис № 5207, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , яке було видане Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с.9). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої входить право власності на квартиру [ADDRESS] , яка належала померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.06.2010, виданого державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Романенко О.М., зареєстровано в реєстрі за № 6-571, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 27331605 від 15.09.2010.(а.с.10). Позивач [PERSON] є дочкою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , актовий запис № 388. Відповідно до копії спадкової справи № 32/2024 щодо майна померлої [PERSON] , 12.04.2024 позивач звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Халявки Н.М. із заявою № 83 про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом щодо майна померлої [INFO] [PERSON] 12.04.2024 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Халявка Н.М виніс постанову про відмову [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки нею не подано вчасно заяву про прийняття спадщини та не пред`явлені докази про постійне проживання разом із спадкодавцем на день смерті. Позивач, звертаючись до суду із позовом, серед поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини посилається на перебування тривалий час у душевних стражданнях, що зумовлені втратою близької людини, а також воєнною агресію рф по відношенню до України та введенням воєнного стану. Проте, суд вказані доводи вважає неспроможними та не приймає їх до уваги з урахуванням наступного. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Статтею 1223 ЦК України визначено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Частиною 1 ст. 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1272 ЦК України визначено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Частинами 2, 3 ст. 1272 ЦК України визначено, що за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до ч.3 ст.1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк на прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини. Згідно з висновками Верховного Суду викладеними у постановах від 17.06.2020 у справі № 520/10377/17, від 11.11.2020 у справі № 750/262/20, від 22.01.2020 у справі № 592/18695/18, від 11.08.2021 у справі № 720/1079/19, правила частини 3 статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Крім того, Верховний Суд у постанові від 17.02.2022 у справі № 953/15603/20 зазначив, що оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, має стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. Отже, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними причинами є причини, пов`язані з об`єктивними не переробними істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. При цьому, судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо. Якщо у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Крім того, позивач повинен довести поважність пропуску строку для прийняття спадщини не лише у межах шестимісячного строку, встановленого частиною першою ст. 1270 ЦК України, а й упродовж усього періоду від дати відкриття спадщини до дати звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини. Так, позивач, в обґрунтування поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, посилається на те, що відразу після смерті матері, займалась організацією і проведенням її похорону та поминальних днів. Перебуваючи у пригніченому стані, не надала належної уваги тому, що їй протягом шести місяців необхідно звернутись до органів нотаріату із відповідною заявою про прийняття спадщини після смерті її матері. Враховуючи наведене вище, перебування особи в пригніченому стані не може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. Посилання сторони позивача на збройне вторгнення рф на територію України та введення воєнного стану суд до уваги не приймає, оскільки сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для встановлення додаткового строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання позивачем дій спрямованих на прийняття спадщини, що узгоджується і позицією Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2022 у справі № 990/115/22. Позивач жодним чином не була позбавлена можливості направити заяву про прийняття спадщини на адресу нотаріуса засобами поштового зв`язку. Всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України сторона позивача не надала докази неможливості реалізації свого право на прийняття спадщини внаслідок обставин, наведених у позовній заяві. Посилання представника позивача на те, що згідно постанови Кабінету Міністрів України від 24.06.2022 № 719 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету з 29.06.2022 діяли нові зміни щодо строків оформлення спадщини під час воєнного стану, суд до уваги не приймає, оскільки смерть спадкодавця настала 28.02.2021, строк для прийняття спадщини сплив 29.08.2021, тобто події мали місце до воєнної агресії рф (24.02.2022), введення воєнного стану та запровадження змін, на які вказує представник. За обставин встановлених під час розгляду справи суд приходить до висновку, що позивач не довела жодним належним, допустимим та достовірними доказом наявність причин, що унеможливили своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини. Відтак, наведені позивачем причини пропуску строку для прийняття спадщини, не може бути визнані судом поважними, оскільки, самі по собі ці обставини без встановлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчать про поважність причин пропуску зазначеного строку, та позивачем [PERSON] не надано жодних допустимих та належних доказів на підтвердження цих тверджень. Враховуючи, наведене, та той факт, що позивачем не було доведено поважність (пов`язаних з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій) причин пропуску строку для прийняття спадщини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані, а тому не підлягають до задоволенню. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі наведеного,

Outcome: dismissed