Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-20 00:00:00

У травні 2024 року [PERSON] звернувся до Хустського районного суду Закарпатської області позовом до [PERSON] , де третя особа без самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Хустської міської ради, про зміну розміру аліментів та позбавлення батьківських прав. Позов вимоги вмотивовано тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Від шлюбу народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Хустського районного суду від 25.05.2020 розірвано шлюб між сторонами. Згідно рішення суду №309/4619/21 відповідачеві визначено сплачувати аліменти на користь синів у розмірі 2500 грн. щомісячно, до досягнення ними повноліття. Однак така сума не відповідає реаліям, діти підросли так само як і їхні потреби. Відповідачка є працездатною особою, весь час знаходиться на заробітках у Чеській республіці де отримує дохід близько 60 000 грн., а тому вважає, що відповідачка має можливість сплачувати аліменти у розмірі 5000 грн. на кожну дитину. Крім того, відповідачка не сплачує аліменти навіть у розмірі визначеному судом, внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 90 000 грн. Також жодним чином не проявляє турботи до дітей, не виявляє бажання зустрічатися з ними, повністю зіпсувала з ними відносини. Тобто умисно, свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. А тому вважає доцільним позбавити відповідачки батьківських прав відносно неповнолітніх дітей. Посилаючись на приписи ст.ст.164, 182 СК України, просить суд: 1) збільшити розмір стягуваних аліментів та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , щомісячно у розмірі по 5000 грн. на кожну дитину, до досягнення ними повноліття, але не менше 50% прожиткового мінімуму доходів громадян; 2) позбавити відповідача батьківських прав відносно дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 04.06.2024 року залучено до розгляду даної справи [INFO] , у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору. Відзиву на позов відповідач [PERSON] не подавала. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов та просив його задовольнити. Вказує, що аліментів, які стягуються згідно рішення суду недостатньо для утримання дітей. зазначає, що відповідачка ухиляється від виховання та утримання дітей, не цікавиться їхнім життям, а тому є підстави для позбавлення її батьківських прав. Визнав, що позивача наразі проживає за кордоном (з початку війни), а діти проживають разом з бабусею - матір`ю позивача, однак він їх утримує. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] просила відмовити у задоволенні позову. Вказує, що окреме проживання з дітьми не свідчить про ухилення матері від виконання батьківських обов`язків. Вона бажає брати участь у їх вихованні. З чоловіком виникли неприязні стосунки, які перешкоджають спілкуванню з дітьми. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер. Щодо аліментів, то не доведено підстав для їх збільшення. Батько з 2022 року не проживає на території України і пред`явив даний позов щоб безперешкодно перетинати кордон. У судовому засіданні представник третьої особи Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Хустської міської ради - Куделя М.Й. підтримала висновок ООП, вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітніх дітей. Суд, заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави позовної заяви, вважає, що така підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, відповідно до приписів ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що з сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано згідно рішення Хустського районного суду від 25.05.2020 року (а.с.7). Від даного шлюбу народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.5, 5). З матеріалів справи також убачається, що на підставі виконавчого листа №309/4619/21, виданого 26.05.2022 Хустським районним судом Закарпатської області з відповідачки на користь позивачки стягуються аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі по 2500 грн. щомісячно. При цьому згідно актуальної (останньої за датою) довідки Хустського ВДВС від 01.07.2024 заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів за виконавчим листом №309/4619/21 відсутня. Відповідно до висновку комісії з питань захисту прав дітей Виконавчого комітету Хустської міської ради від 11.09.2024 року, позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є доцільним. У даному висновку також зазначено, що вихованням та доглядом дітьми наразі займається бабуся за батьком. Зі слів бабусі з матір`ю діти не спілкуються близько 4 років. Батько також знаходиться за кордоном у Чеській Республіці. На профілактичний огляд до лікаря та по медичну допомогу дітей приводять батько або бабуся. Згідно характеристики Ізянського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів батько та бабуся відіграються активну роль у вихованні та житті молодшого сина [PERSON] . Мати не цікавилася навчанням та вихованням дитини жодного разу, батьківські збори не відвідувала. Комісією було заслухано думку дітей, і неповнолітній [PERSON] повідомив, що з матір`ю не спілкується вже більше 3 років і в подальшому не бачить у цьому сенсу, так як вона за весь час не телефонувала та не шукала зустрічей з ним. Мати не цікавиться і його меншим братом, матеріально їх не утримує, лише сплачує аліменти, і то тільки після того, як їй було заборонено виїзд за кордон. В минулому лише це спонукало її зателефонувати батьку. Висловив свою думку щодо доцільності позбавлення матері батьківських прав. Допитаний у судовому засіданні як свідок [PERSON] , який є старшим сином сторін і на момент його допиту набув повноліття, суду пояснив, що з батьком у нього дуже хороші відносини. Він уже три роки за кордоном, але кожний день спілкуються. З матір`ю погані відносини, вони не спілкуються, не підтримуються зв`язок. Аліменти мати сплачує лише для того виїхати за кордон. Це сталося бо він прийняв сторону батька після суперечки, бо вона випивала. Почала випивати десь 2-3 роки тому. Через це і погіршилися відносини. Коли телефонує, то спочатку все нормально, але потім знову ведеться агресивно, і він її заблокував. Вона не хоче змінюватися. З меншим братом вона теж не спілкується і він не хоче з нею розмовляти. Мати іноді їх била, батько контролює навчальний процес, мама навчанням не цікавиться. Бажає щоб її позбавили батьківських прав. Відносини, які виникли між сторонами врегульовані норами СК України. Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діючої на Україні з 27.09.1991 року «держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини». Згідно із статтею 150 Сімейного кодексу України обов`язками батьків є піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя. Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» встановлено прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2025 року - 3196 гривень. Та обставина, що з віком потреби дітей зростають, а це в свою чергу тягне постійне зростання витрат, зокрема, з боку батька з яким проживає дитина, на її утримання, на забезпечення освіти, гармонійного розвитку, медичного догляду та відпочинку, є загальновідомими та не потребують доказуванню. Внаслідок таких змін збільшуються витрати матері на утримання дітей, що в свою чергу свідчить про погіршення її майнового стану. Також слід визнати, що змінилися потреби в коштах для утримання і розвитку дитини, тому виникли дійсні підстави для вимоги до платника аліментів про зміну їх розміру. Отже, на думку суду, з огляду на те, що з моменту ухвалення рішення суду від 25.05.2020 року пройшов значний час, то зазначені вище обставини, самі по собі свідчать про погіршення майнового стану позивача, що в свою чергу є достатньою підставою для збільшення розміру аліментів. Відповідачем не надано відзиву на позову, як і не надано суду жодних доказів, які б підтверджували його майновий стан. Водночас суд враховує те, що відповідач є здоровою та працездатною людиною, інших утриманців не має, працює за кордоном, а отже не позбавлена можливості заробляти. З урахуванням наведеного та виходячи з того, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, та має бути не меншим 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з огляду на інтереси дитини, з точки зору стабільності врегулювання правовідносин між сторонами, підходячи системно до даної ситуації, суд приходить до висновку, що слід збільшити розмір аліментів, які стягуються на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , на підставі рішення Хустського районного суду від 25.05.2020 року до 4000 грн. але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на неповнолітню дитину щомісячно до досягнення нею повноліття, починаючи з дня набрання цим рішенням законної сили. Що стосується аліментів на утримання сина [PERSON] , то слід зазначити, що на момент розгляду даної справи указана особа набула повноліття, а отже припинилися підстави для стягнення аліментів на його утримання. Приписи ст. 192 СК щодо збільшення розміру аліментів не поширюються на повнолітню доньку/сина (тобто тих, які досягли 18-річного віку). Відтак у цій частині вимог позову [PERSON] слід відмовити. Щодо позовної вимоги [PERSON] про позбавлення батьківських прав, то з цього приводу суд зазначає наступне. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», далі - Закон). Згідно з частиною першою статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону). Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, пунктом 2 якої визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав як винятковий захід є істотним правовим наслідком як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21, провадження № 61-8918сво23. Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (MAMCHUR v. UKRAINE), заява № 10383/09, пункт 100, ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 51). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг вказувати про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (HUNT c. UKRAINE), заява № 31111/04, пункти 57, 58). Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 07 листопада 2023 року у справі № 601/928/22. Судова практика щодо застосування статті 164 СК України є усталеною. З огляду на приписи пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли батьки свідомо та умисно не здійснюють батьківських прав та ухиляються від їх виконання. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості зміни такої поведінки. Позбавлення батьківських прав позбавляє батька/матір спільного родинного життя з дитиною та не відповідає меті їх возз`єднання. Реалізація взаємного спілкування між матір`ю чи батьком і дитиною становить засадову складову сімейного життя у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Позбавлення батьківських прав скасовує зв`язок одного з батьків з дитиною і позбавляє його всіх батьківських прав щодо неї, у тому числі права на контакт. Поділ сім`ї є дуже серйозним втручанням ( рішення ЄСПЛ від 18 червня 2019 року у справі «Хаддад проти Іспанії» (Haddad v. Spain), заява № 16572/17, пункт 54). У рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява N 39948/06, пункт 49, ЄСПЛ зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Позбавлення особи батьківських прав є особливо далекосяжним заходом, який позбавляє одного з батьків сімейного життя з дитиною, і не відповідає меті їх возз`єднання. Ця сфера особливо потребує захисту від свавільного втручання (рішення ЄСПЛ від 08 січня 2013 року у справі «S.S. проти Словенії» (S.S. v. SLOVENIA), заява № 40938/16, пункт 96). Позбавлення одного з батьків батьківських прав щодо дітей є втручання у його право на повагу до сімейного життя, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції. Таке втручання є порушенням, якщо воно не здійснюється «відповідно до закону», не переслідує одну із законних цілей згідно з пунктом 2 статті 8 і може вважатися необхідним у демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2015 року у справі «Йованович проти Швеції» (Jovanovic v. Sweden), заява № 10592/12, пункт 74, від 08 січня 2013 року у справі «С. С. проти Словенії» (S.S. v. SLOVENIA), заява № 40938/16, пункт 79). Відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі № 358/689/22, провадження № 61-13923св23). Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу і залежить від специфіки обставин, які необхідно довести у конкретній справі. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Судом встановлено, що: як відповідач, так і позивач перебувають за кордоном , і вихованням дітей займається бабуся по батькові; відсутні факти вчинення домашнього насильства щодо дітей відповідачкою; заборгованість зі сплати аліментів також відсутня. З наданих позивачем доказів суд не вбачає свідомого ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків стосовно виховання дітей, абсолютної байдужості матері до дітей, фактів заподіяння шкоди дітям, або того, що вона становив загрозу для здоров`я та розвитку синів. Встановленим є, що тривалий час відсутнє спілкування між матір`ю та дітьми, і має місце навіть неприязні відносини, через те, що за словами старшого сина він став на сторону батька у конфлікті між батьками. Однак у даній справі судом не встановлено, що відсутність зав`язків між матір`ю і дітьми була спричинена власною бездіяльністю і пасивністю відповідача, з огляду на перешкоди і конфліктну ситуацію між нею і позивачем. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України). Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19, провадження № 61-1344св20. У своїй практиці ЄСПЛ керується тим, що необхідно зробити все можливе, щоб зберегти особисті стосунки між батьками і дітьми та, якщо це доречно, «відновити» сім`ю (рішення від 10 січня 2017 року у справі «Кацпер Новаковський проти Польщі» (Kacper Nowakowski v. Poland), заява № 32407/13, пункт 75). Держава має позитивні зобов`язання сприяти возз`єднанню сім`ї (рішення ЄСПЛ від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (STRAND LOBBEN AND OTHERS v. NORWAY), № 37283/13, пункт 209). ЄСПЛ у рішенні від 25 лютого 2020 року у справі «Ю. І. проти Росії» (Y.I. v. RUSSIA), заява № 68868/14, пункт 87, зазначив, що держава через її уповноважені органи до того, як ухвалює кардинальні рішення, які спрямовані на розділення сім`ї, має попереджати батька про його поведінку, зокрема щодо неучасті у житті дитини, та наслідки, які вона може мати для нього. Суд зазначає, що після постановлення судому ухвали про надання вказаного висновку орган опіки і піклування не попереджав матір про її поведінку та наслідки, зокрема і крайні, які вона може мати, про необхідність брати достатню участь у житті дітей, не оцінив обставини неучасті матері у вихованні дітей, та заходи, які відповідач вчинив для налагодження стосунків, а виконав лише функцію констатації факту неучасті матері у житті дітей та рекомендував до застосування крайній спосіб обмеження права матері на участь у житті та вихованні дитини. З огляду на вказане, з урахуванням наведених вище обставин суд вважає, що висновок органу опіки і піклування суперечить інтересам дітей на повноцінну сім`ю та увагу від обох батьків, та інтересам матері, поведінка якої вказує на бажання змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків та небайдужість до долі синів і намагання налагодити стосунки між нею та дітьми. Неактивність або певна бездіяльність відповідача як матері, що пов`язана, зокрема з об`єктивними обставинами (робота за кордоном) з урахуванням наведеного вище не може вважатися достатньою підставою для того, щоб дійти висновку про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав. Особисті конфліктні відносини між батьками чи наявність у житті матері/батька особи, яку вони вважають «кращим батьком/матір`ю» для дитини не можуть шкодити правам дитини на гармонійний розвиток та належне виховання і забезпечення її найкращих інтересів з боку біологічних батьків. Щодо думки сина [PERSON] , викладеної у висновку органу опіки і піклування, та безпосередньо у судовому засіданні, стосовно його бажання, щоб відповідачку позбавили батьківських права, суд зазначає таке. Хоча прецедентна практика ЄСПЛ і Верховного Суду вимагає врахування поглядів дітей, ці погляди не обов`язково є незмінними, а заперечення дітей, яким необхідно приділяти належну увагу, не обов`язково є достатніми, щоб переважити інтереси батьків, особливо щодо регулярних контактів зі своїми дітьми (рішення ЄСПЛ від 14 березня 2017 року у справі «K.B. та інші проти Хорватії» (K.B. AND OTHERS v. CROATIA), заява № 36216/13, пункт 143). Зокрема, право дитини висловлювати свої власні погляди не варто тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без урахування будь-яких інших факторів і проведення експертизи для визначення їхніх інтересів (рішення ЄСПЛ від 09 травня 2006 року у справі «C. Проти Фінляндії» (C. v. Finland), заява № 18249/02, пункти 57-59). Такі інтереси зазвичай вимагають збереження зв`язків дитини з її сім`єю, за винятком випадків, коли це завдасть шкоди її здоров`ю та розвитку (рішення ЄСПЛ від 06 липня 2010 року у справі «Нойлінгер і Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), заява № 41615/07, пункт 136). Суд констатує, що дитина залучена у конфлікт між батьками, у своєму ставленні до матері орієнтується на батька та його родину, у судовому засіданні розповідав певні факти про матір з негативного боку. Водночас підтвердив, що мати намагається йому телефонувати, тобто підтримувати зв`язок, однак він її у телефоні заблокував, що не свідчить про свідому та винну поведінку відповідачки і неможливість її виправити у кращу сторону. Відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2020 року в справі № 753/9433/17, провадження № 61-3462св20. У постанові від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20, провадження № 61-2701св24, Верховний Суд вказав, що «…сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини». У даній справі не встановлено будь-якої реальної загрози від відповідачки як матері благополуччю її дітей, водночас лише сам факт образи, або емоційного несприйняття матері дитиною протягом тривалого часу, що стало наслідком конфліктів між сторонами у справі, не може бути підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав. Проте це вказує на необхідність налагодження стосунків між сином і матір`ю. Отже, позбавлення батьківських прав матері, яка не відмовляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а навпаки бажає спілкуватись та бачитись з дітьми, не втратила інтересу до дітей, до участі у її вихованні та має намір і вчиняє дії для відновлення з ними відносин не відповідатиме інтересам [PERSON] . Відтак, на думку суду, позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами наявності у даному випадку тих виняткових обставин, для можливості застосування такого крайнього заходу як позбавлення відповідачки батьківських прав відносно неповнолітніх дітей. Узагальнюючи наведене суд констатує, що у цій частині позов не підлягає задоволенню. Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь держави слід стягнути судовий збір за пред`явлення позовної заяви про зміну розміру аліментів, від сплати якого позивач був звільнений у розмірі 1211,20. Інші судові витрати слід покласти на позивача.

Outcome: partial