Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 24.07.2004 між нею та [PERSON] був укладений шлюб, який розірвано 30.08.2022 за рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області. За час шлюбу сторонами спільно набуте майно, а саме за спільні кошти подружжя придбано автомобіль марки «Volkswagen Transporter», номер шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , 1998 року випуску, право власності на який було зареєстровано за відповідачем. Після розірвання шлюбу у добровільному порядку розділити спірне майно відповідач відмовляється. Вважає, що зазначене майно є спільною сумісною власністю та підлягає поділу між сторонами в рівних частках. Просила суд визнати за нею право власності на частку автомобіля, стягнути з відповідача на її на користь компенсацію вартості частки спільного майна подружжя та судові витрати. Ухвалою суду від 15.05.2023 позовна заява прийнята до розгляду та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 26.07.2024 по справі призначено судову автотоварознавчу експертизу, провадження по справі було зупинено. 21.10.2024 на адресу суду з Чернігівського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов висновок експерта від 18.10.2024 №942/24-24. Ухвалою суду від 03.12.2024 підготовче засідання було закрите та справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Просить стягнути з [PERSON] на її користь компенсацію вартості частки спільного\~майна подружжя\~в сумі 41\~400 грн та\~судові витрати: 1073 грн 60 коп. судового збору та 6058 грн 24 коп. витрат на проведення автотоварознавчої експертизи. Заперечила щодо розстрочки виконання рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача адвокат Татунець В.В. у судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення. Просив розстрочити виконання судового рішення посилаючись на те, що відповідач сплачує аліменти на утримання сина, офіційно не працює, у зв`язку з оглшеним воєнним станом в країні, йому складно працевлаштуватися. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши докази, надані сторонами, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і у ст.368 ЦК України. Частиною 1 ст.57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.1 ст.71\~СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний обєкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України) відповідно до ч.2,3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обовязковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. У ч.2 ст.89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Згідно із положеннями ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що з 24.07.2004 по 30.08.2022 сторони перебували у шлюбі, який розірвано, що підтверджується копією рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області. Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] автомобіль марки\~«Volkswagen\~Transporter»,\~номер шасі\~ [NUMBER] ,\~державний номер\~ [NUMBER] ,\~1998\~року випуску,\~зареєстровано за\~ [PERSON] \~21.08.2009 (а.с.47-48). В судовому засіданні встановлено, що автомобіль який є предметом спору, був набуттий подружжям в період шлюбу, а тому є обєктом спільної\~сумісної власності\~подружжя.\~ Відповідно до Висновку експерта від 18.10.2024 №942/24-24, ринкова вартість автомобіля «Volkswagen Transporter», номер шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , 1998 року випуску, на час проведення експертизи, складає 82 800 грн. Отже, ураховуючи, що спірний автомобіль набутий у власність в період зареєстрованого шлюбу сторін, він є обєктом права їх спільної сумісної власності, що також не заперечується відповідачем. Способи та порядок поділу майна подружжя визначені ст.71 ЦПК України, згідно приписів якої майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Автомобіль є неподільною річчю і не може бути поділений в натурі. Сторони визнають, що автомобіль перебуває у одноособовому користуванні та володінні відповідача. Таким чином, суд дійшов висновку, що способом захисту прав позивача на спільне сумісне майно, а саме автомобіль, який є неподільною річчю, є стягнення з відповідача грошової компенсації половини вартості автомобіля, що не суперечить вимогам ч.2, 4 ст.71 СК України. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між сторонами, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Так, позивач звернулася також до суду зокрема з вимогою поділу неподільної речі транспортного засобу, що перебуває у спільній сумісній власності, бо набутий за час перебування у шлюбі з відповідачем. Єдиним варіантом вирішення такого спору бачить відмову від її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль і отримання від відповідача грошової компенсації за цю частку. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 цього Кодексу (ч.3 ст.370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий ч.2 ст.364 ЦК України). Одержати таку компенсацію позивач погодилася, що прямо випливає з її позовних вимог (цей підхід узгоджується з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, сформульованим у постанові від 25.05.2020 у справі № 347/955/16). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч.2,4 та ч.5 ст.71 СК України). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (ч.1ст. 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч.2 ст.365 ЦК України). Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] про поділ спільного майна подружжя шляхом компенсації її 1/2 вартості спільного автомобіля підлягають задоволенню. Щодо суми компенсації, то суд, приймає до уваги результати Висновку експерта від 18.10.2024 №942/24-24, та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 41 400 грн, що становить частину від загальної вартості автомобіля. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача належить задовольнити. Щодо клопотання представника відповідача адвоката Татунця В.В. про розстрочення виконання судового рішення, суд виходить з наступного. Представник відповідача адвокат Татунець В.В. просить розстрочити виконання рішення, посилаючись на те, що відповідач має намір добровільно виконати рішення суду, але не має можливості виконати рішення суду повністю, враховуючи незадовільний матеріальний стан та наявність обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення, як то відсутність офіційного заробітку, а також стягнення аліментів на утримання дитини. Суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, про що зазначає в резолютивній частині рішенні (п.2 ч.7 ст. 265, ч.1 ст.267 ЦПК України). Стаття 265 ЦПК України не містить окремо визначені підстави для розстрочення виконання рішення суду, тому застосовуються положення ст. 435 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст.435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Статтею 33 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу, як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням. Задоволення заяви про розстрочку виконання рішення суду можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи із особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення суду (хвороба боржника або членів його сім`ї, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо). При цьому, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (справа «Горнсбі проти Греції»). Термін, протягом якого судове рішення залишається невиконаним, може ставити під сумнів розумність строків судового захисту. При вирішенні питання про затримку виконання судового рішення, слід враховувати інтереси обох сторін, як стягувача так і боржника, та дотримуватися їх балансу. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд із певною свободою розсуду повинен враховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору, наявність надзвичайних непереборних подій, інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини (як то, зокрема, ненадання (несвоєчасне надання) бюджетних асигнувань або бюджетних зобов`язань заявнику та/або недоведення (несвоєчасне доведення) фінансування видатків до заявника - отримувача бюджетних коштів в обсязі, достатньому для своєчасного виконання ним грошових зобов`язань та/або погашення податкового боргу, а також неперерахування (несвоєчасне перерахування) заявнику з бюджету коштів в обсязі, достатньому для своєчасного виконання ним грошових зобов`язань та/або погашення податкового боргу, у тому числі в рахунок оплати наданих заявником послуг (виконаних робіт, поставлених товарів); загроза виникнення неплатоспроможності (банкрутства) заявника в разі своєчасної та в повному обсязі сплати ним грошового зобов`язання або погашення податкового боргу в повному обсязі; недостатність майна заявника - фізичної особи для своєчасної та у повному обсязі сплати грошового зобов`язання або погашення податкового боргу в повному обсязі або відсутність у нього такого майна; сезонний характер виробництва та/або реалізації товарів (робіт, послуг) заявником; виконання заявником плану реорганізації власного виробництва та/або зміна його організаційної структури, що призводить (може призвести) до значного спаду виробництва протягом певного періоду). З аналізу наведених норм слідує, що відстрочити або розстрочити виконання рішення можливо лише у виключних випадках за наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Під час вирішення питання про розстрочення виконання рішення суду обов`язково мають враховуватись також інтереси сторони, на користь якої ухвалене рішення, тобто стягувача. Сам лише факт запровадження воєнного стану або сплата алментів, за відсутності інших належних і допустимих доказів щодо незадовільного фінансового становища відповідача, на думку суду не може бути підставою для безумовного розстрочення виконання рішення суду. Статтею 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до ст.139 ЦПК України, розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. За загальним правилом, встановленим ст.141 ЦПК України, суд здійснює розподіл судових витрат між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи зазначене, з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн та проведення експертизи у розмірі 6058,24 грн.

Outcome: approved