Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-27 00:00:00

І. Позиція сторін у справі у серпні 2024 р. позивачі звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд зняти арешт з квартири [ADDRESS] , накладений постановою Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві серія та номер АА № 826449 205/28 від 03.04.2008 року, боржником за якою є відповідач [PERSON] , [INFO] та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно обтяження реєстраційний номер обтяження: від 07.04.2008 №6965612. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] померла мати позивачів [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина, що складається зокрема із 1\\5 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Однак, позивачі не мають можливості оформити свої спадкові права у зв`язку із наявністю обтяження, накладеного на зазначену квартиру. Арешт накладено на підставі постанови ВДВС Святошинського районного управління юстиції у місті Києві, боржником за якою є відповідач [PERSON] , [INFO] .. У свою чергу, [PERSON] ніколи не був власником квартири та не проживав у квартирі. Отже, на квартиру за адресою: [ADDRESS] безпідставно накладено арешт, чим порушені майнові права позивачів щодо оформлення прав на спадкове майно. Згідно відповіді Святошинського ВДВС ЦМУ МЮ (м. Київ) від 16.05.2024 встановлено, що виконавче провадження по виконанню постанови, боржником за якою є [PERSON] , на підставі якої було накладено арешт на майно на виконанні у відділі не перебуває та зареєстрованою не значиться. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 23.08.2024 визначено суддю Ул`яновську О.В. (а.с. 22-23). Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 27.08.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням без виклику сторін (а.с. 24-25). Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідачу надсилалася ухвала про відкриття провадження разом з позовною заявою та додатками до неї. Відзив на позовну заяву до суду не направив, жодних заяв з процесуальних питань від сторони відповідача до суду не надходили. Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. ІІІ. Фактичні обставини справи судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 16). Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №47228830 від 27.03.2017, після смерті [INFO] [PERSON] , відкрилася спадкова справа №381/2017 (а.с. 11). Згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 16.07.2007, квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить: [PERSON] - 1/5 частини, [PERSON] - 1/5 частини, [PERSON] - 1/5 частини, [PERSON] - 1/5 частини, [PERSON] - 1/5 частини (а.с. 15). Відповідно до довідки з місця проживання сім`ї та реєстрації №926 від 27.10.2006 у квартирі [ADDRESS] проживають: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 14). Згідно відповіді про реєстрацію місця проживання №692/26 від 10.04.2024 станом на день видачі довідки у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 13). Як вбачається з інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, тип обтяження: арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження №6965612 на квартиру за адресою: [ADDRESS] , Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою, на підставі постанови 205/28 від 03.04.2008, Відділ державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві, квартира 1/3 частина, адреса [ADDRESS] , власник [PERSON] , [INFO] (а.с. 10). 03.04.2008 на підставі постанови Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, та накладено арешт на майно, що належить [PERSON] , [INFO] , а саме на квартиру [ADDRESS] (а.с. 19). Згідно відповіді №99903 від 16.05.2024 Святошинського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ), виконавче провадження по виконанню постанови серія та номер АА № 826449 205/28 від 03.04.2008, боржником за якою є [PERSON] , на підставі якої було накладено арешт на майно на виконанні у відділі не перебуває та зареєстрованою не значиться (а.с.18). ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду частиною 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Приписами ч. 1 та п. 3 ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Аналогічні положення наведені й в п. 3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 за №512/5. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 16 ЦК України встановлено, що власник має право вимагати відновлення свого порушеного права, в даному випадку - звільнення з-під арешту майна, яке належить йому на праві власності. Між тим, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивачі, внаслідок чого вони позбавлені змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку позовна заява підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved