Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-15 00:00:00

[PERSON] через свого представника адвоката Мотуза Олександра Володимировича звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. Позовна заява сформована в системі «Електронний суд» 21 серпня 2024 року. Позиція позивача Позивач посилається на те, що протягом тривалого часу він працював в різних структурних підрозділах ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», що призвело до виникнення професійних захворювань. Згідно виписки із акту огляду ЛТЕК від 02 листопада 1998 року позивачу встановлено первинно 60 відсотків втрати професійної працездатності за професійними захворюваннями. Довідкою МСЕК від 12 листопада 2001 року позивачу визначено той самий ступінь втрати професійної працездатності повторно безстроково. Позивач вважає, що за таких обставин відповідач повинен відшкодувати йому моральну шкоду, оскільки він втратив здоров`я саме з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці. Позивач просить стягнути з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, 245 000 грн. \~ \~ Заперечення відповідача ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» згідно поданого відзиву просить задовольнити частково позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 60\~000 грн з утриманням прибуткового податку та інших обов`язкових платежів, розстрочивши виконання судового рішення на дванадцять місяців рівними частинами з граничною щомісячною виплатою в останній робочий день місяця. \~ \~ \~ \~ Фактичні обставини, встановлені судом З матеріалів справи судом установлено, що позивач працював на підприємствах ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» у шкідливих умовах з повним робочим днем у шахті і отримав професійні захворювання, що призвели до втрати працездатності. 14 жовтня 1998 року комісією шахти «Самарська» ДХК «Павлоградвугілля», правонаступником якого є відповідач, складений акт розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння), згідно якого у [PERSON] Українським НДІ промислової медицини встановлено наявність професійних захворювань: -хронічна попереково-крижова полірадикулопатія з вираженими статико-динамічними порушеннями і больовим синдромом, -шийний спондилоартроз з дистрофічними змінами у вигляді артрозу правого плечового суглобу. Професійне захворювання виникло внаслідок недосконалості технологічних процесів видобутку вугілля, що призводить до фізичного перенавантаження та вимушеної робочої пози. (а.с.12) Згідно виписки із акту огляду ЛТЕК від 02 листопада 1998 року [PERSON] встановлено первинно 60 відсотків втрати професійної працездатності за професійними захворюваннями, в тому числі: 45 відсотків радикулопатія, 15 відсотків артроз. (а.с.13) Довідкою МСЕК від 12 листопада 2001 року [PERSON] визначено той самий ступінь втрати професійної працездатності повторно безстроково, а також встановлено третю групу інвалідності. (а.с.14) Надані позивачем письмові докази є достатніми, оскільки у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог. Норми права, які застосував суд Як визначено постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17, право\~працівника на\~відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок\~професійного захворювання, настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності. Зазначений висновок стосувався визначення періоду виникнення у потерпілого права на відшкодування моральної шкоди, з урахуванням того, що питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, момент виникнення права на відшкодування моральної шкоди мав значення для визначення особи, яка має виплачувати таке відшкодування (за рахунок Фонду соціального страхування чи за рахунок роботодавця). Тобто від дати встановлення стійкої втрати працездатності вперше залежить, яка особа має відшкодувати заподіяну працівнику моральну шкоду. Позивач просить стягнути моральну шкоду з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на підставі Закону України № 1105 «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». \~ \~ \~ Згідно\~з положеннями\~статті 5\~Цивільного кодексу\~України,\~акти цивільного\~законодавства регулюють\~відносини,\~які виникли\~з дня\~набрання ними\~чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Відповідно до вимог статті 173 КЗпП України, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року, з подальшими змінами та доповненнями, № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Отже, при вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди необхідно з`ясовувати, коли виникли правовідносини сторін та коли завдана моральна шкода. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Вказана правова позиція знайшла своє відображення у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року, справа № 210/3177/17. Відповідальність роботодавця за заподіяння моральної шкоди умовами виробництва була вперше передбачена Законом України «Про охорону праці» № 2694-XII від 14.10.1992 року, згодом Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, та в подальшому 24 грудня 1999 року була закріплена у статті 237-1 КЗпП України. Як встановлено з матеріалів справи, подія, у зв`язку з якою у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди, сталася 02 листопада 1998 року, оскільки саме тоді висновком ЛТЕК позивачу було первинно встановлено 60 відсотків втрати професійної працездатності. (а.с.13) З урахуванням того, що до спірних правовідносин повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення таких правовідносин, у даному випадку застосуванню підлягають норми Закону України «Про охорону праці» у редакції, що була чинною на час первинного встановлення позивачу стійкої втрати працездатності вперше. Згідно статті 12 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як встановлено судом, з позивачем стався нещасний випадок, який призвів до часткової втрати працездатності, під час роботи на виробничому структурному підрозділі ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». Згідно статті 17 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) власник зобов`язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці. Таким чином станом на день встановлення позивачу стійкої втрати працездатності вперше обов`язок по відшкодуванню працівнику моральної шкоди покладався на роботодавця. Матеріалами справи підтверджується, що внаслідок тривалої дії шкідливих факторів на робочому місці позивач частково втратив професійну працездатність, що порушило його звичне життя, змусило лікуватися, обмежувати свою життєву активність, прикладати додаткові зусилля для організації свого життя. Таким чином судом встановлено наявність порушення права позивача на безпечні та здорові умови праці, що призвело до виникнення професійних захворювань та обмеження працездатності. Тому наявні підстави для відшкодування роботодавцем заподіяної працівнику моральної шкоди. З урахуванням міркувань розумності, виваженості та справедливості, зважаючи на ступінь втрати позивачем професійної працездатності, необхідність постійного лікування та реабілітації, наявність вимушених змін у житті позивача у зв`язку з ушкодженням здоров`я, суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди у сумі 120\~000 грн, що відповідатиме характеру та обсягу моральних страждань, які позивач пережив і які переживатиме надалі через ушкодження здоров`я. \~ \~ \~Згідно підпункту\~«а» підпункту\~ \~164.2.14\~ пункту\~164.2\~ статті\~164\~Податкового кодексу\~України,\~до загального\~місячного (річного)\~оподатковуваного доходу\~платника податку\~включається дохід\~у вигляді\~ відшкодування\~матеріальної або\~немайнової (моральної)\~шкоди,\~крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Визначена судом сума моральної шкоди перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня 2025 року, тому підлягає стягненню з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів. Клопотання відповідача про розстрочення виконання судового рішення Представник відповідача у відзиві просить розстрочити виконання судового рішення про стягнення моральної шкоди на дванадцять місяців, визначити порядок виконання рішення здійснення щомісячних виплат визначеної судом суми моральної шкоди рівними частинами. Представник відповідача посилається на те, що наразі в Україні введений правовий режим воєнного стану, ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» є підприємством критичної інфраструктури, що забезпечує енергетичну незалежність країни, залучає кошти на ліквідацію аварій на об`єктах підприємств групи ДТЕК, які розташовані на територіях, де ведуться бойові дії, надає значну гуманітарну допомогу жителям Донецької, Харківської, Луганської, Дніпропетровської області. При цьому ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» продовжує здійснювати безперебійну роботу з видобутку вугілля, виплачувати заробітну плату працівникам, сплачувати податки. Враховуючи скрутне становище в цей важкий час, стягнення значних сум моральної шкоди з підприємства загрожує зупиненням здійснення господарської діяльності. Відповідно до положень статті 435 ЦПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Відстрочка виконання рішення суду - це відтермінування у часі належного строку виконання рішення суду в цілому. Надання відстрочки судом полягає у визначенні нової конкретної, більш пізньої ніж первинна, дати, з настанням якої й після завершення строку відстрочки рішення має бути виконано повністю. При розгляді заяв щодо відстрочки виконання рішення необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання саме таких строків відтермінування виконання рішення в цілому; наявність підстави для відтермінування має бути доведена боржником. Строки такого відтермінування знаходяться у прямій залежності від обставин, що викликають необхідність надання додаткового строку до повного виконання рішення суду. Надання відстрочки виконання рішення суду не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника. Відстрочка виконання рішення суду може бути надана у виняткових випадках, що обумовлюють об`єктивні ускладнення при виконанні судового рішення наявність яких робить його виконання неможливим, які суд визначає, виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення. Саме такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2019 року у справі № 2-54/08. Представником відповідача не надано доказів того, що матеріальні збитки підприємства у зв`язку з воєнними діями настільки великі, що роблять неможливим виконання рішення суду. Складне матеріальне становище не може вважатися винятковою обставиною, що ускладнює виконання рішення суду, і не є достатньою підставою для розстрочення виконання рішення суду. Відповідач не довів, що сума моральної шкоди, заявлена позивачем до стягнення, є для підприємства настільки значною, що загрожує зупиненням господарської діяльності. За змістом статті 1168 Цивільного кодексу України, моральна шкода,\~завдана каліцтвом\~або іншим\~ушкодженням здоров`я,\~може бути\~відшкодована одноразово\~або шляхом\~здійснення щомісячних\~платежів. Судом визначено розмір моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, яка підлягає стягненню на користь позивача. За змістом заявлених позовних вимог позивач просить відшкодувати завдану йому моральну шкоду шляхом здійснення одноразового платежу. Безпідставне та необґрунтоване розстрочення виконання рішення суду буде порушувати законні права та інтереси позивача та нівелювати сутність рішення суду та мету його ухвалення. Тому клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду не підлягає задоволенню. Розподіл судових витрат Як передбачено частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, тому судовий збір на користь держави підлягає стягненню з відповідача у мінімальному розмірі, передбаченому Законом України «Про судовий збір» за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру 1211 грн 20 коп. З урахуванням понижуючого коефіцієнту за подання позовної заяви в електронній формі розмір судового збору складає 968 грн 96 коп.

Outcome: partial