Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-15 00:00:00

Заявниця [PERSON] звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису, заінтересована особа [PERSON] . В обґрунтування заяви посилається на те, що 19 листопада 2015 року у [PERSON] та [PERSON] , без реєстрації шлюбу, народилась дитина [PERSON] . В подальшому їх спільне життя не склалось і [PERSON] з дитиною - [PERSON] , проживала окремо. Всередині лютого 2022 року [PERSON] взяв доньку для спільного відпочинку в м. Генічеськ. 24 лютого 2022 року російська федерація розв`язала війну проти України, у зв`язку з чим, 25 лютого 2022 року [PERSON] проінформував [PERSON] , що буде прямувати з дитиною з [PERSON] до Запоріжжя. Місто [PERSON] , у якому проживала [PERSON] , було окуповано військами російської федерації вже 26 лютого 2022 року, внаслідок чого, вона змогла виїхати з м. Токмак до м. Запоріжжя лише 17 березня 2022 року. Після прибуття до м. Запоріжжя, [PERSON] звернулася до [PERSON] з проханням повернути дитину. Проте, він дитину так і не повернув. 10 квітня 2022 року [PERSON] звернулася до органів поліції з приводу викрадення дитини [PERSON] та до органу опіки і піклування. Спочатку [PERSON] виходив на зв`язок, прибув до відділу поліції із донькою, проте повернути дитину [PERSON] відмовився. У зв`язку з тим, що [PERSON] перестав виходити на зв`язок, [PERSON] 27 квітня 2022 року звернулась із заявою до поліції з проханням вдруге визначити, де знаходиться її донька. 27 липня 2022 року у Запорізькому районному управлінні поліції ГУНП в Запорізькій області за участі начальника ЗРУП, працівників відділу превенції ЗРУП за участі [PERSON] і [PERSON] було проведено зустріч щодо врегулювання конфліктної ситуації щодо незаконного утримання [PERSON] дитини - [PERSON] . На зустрічі було досягнуто взаємної згоди щодо необхідності визначення графіку побачень з малолітньою дитиною на час розгляду справи в суді щодо визначення місця проживання дитини. Так, відповідно до розпорядження № 194 від 26.08.2022 року було прийнято рішення визначити [PERSON] порядок побачень і місця спілкування з малолітньою [PERSON] з дня розпорядження до 30.09.2022 року. Як зазначає заявник, зазначений порядок [PERSON] не виконувався. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21.09.2022 року, [PERSON] було зобов`язано надавати [PERSON] можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу, включаючи спільне проживання з донькою [PERSON] , протягом першого і третього тижня кожного місяця без присутності батька. При цьому, покладено обов`язок привозити та забирати малолітню доньку за місцем проживання позивачки на [PERSON] . Однак, [PERSON] не виконував рішення суду, хоча знав про його існування. 09 листопада 2022 року [PERSON] стало відомо, що [PERSON] начебто вивіз дитину до російської федерації. [PERSON] через адвоката зробила запит до Держприкордонслужби України. З відповіді на запит випливає, що 07 вересня 2022 року о 19 год. 26 хв. без відома [PERSON] , [PERSON] вивіз дитину з України через пункт пропуску Смільниця (українсько - польський кордон). Він пересувався автомобілем з дорожнім номерним знаком [NUMBER] , на кордоні нібито надав згоду матері на вивіз, проте заявник зазначає, що подібної згоди вона не надавала. Завдяки здійсненню розшукових заходів, [PERSON] стало відомо, що [PERSON] з дитиною проживають у м. Красногорськ (Московська область). \~ \~ \~ \~Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 квітня 2023 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району як орган опіки і піклування, районна адміністрація Запорізької міської ради по Вознесенівському району як орган опіки і піклування, Адміністрація Слобідського району Харківської міської ради як орган опіки і піклування, було вирішено визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] . Після отримання рішення суду [PERSON] намагалась встановити місцезнаходження доньки та повернути її, проте до рф її не впустили. \~ \~ \~ \~Разом з цим, заявник зазначає, що стосовно протиправних дій [PERSON] було відкрито декілька кримінальний проваджень: №12023082050000073 від 11.01.2023 за ч.1 ст.382 КК України; №12022082050002068 від 25.11.2022 за п.2 ч.2 ст.115 КК України. 15 січня 2024 року [PERSON] отримала інформацію (анонімне повідомлення в соціальній мережі Інстаграм), що наразі її донька знаходиться в м. Берлін, Німеччина. 30 січня 2024 року [PERSON] подала заяву в поліцію в м. Берлін щодо викрадення своєї дитини [PERSON] її батьком [PERSON] . Поліція прийняла заяву та 02 лютого 2024 року підтвердила, що дитина дійсно наразі перебуває в Німеччині, однак точну адресу вони не повідомили посилаючись на заборону розголошення персональних даних. 13 березня 2024 року [PERSON] була подана нова заява до суду в м. Віпперфюрт з вимогою, щоб її донька була передана їй на підставі рішення Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 27 квітня 2023 року, яке також має юридичну силу на території Німеччини, відповідно до Конвенції про визнання та виконання іноземних судових рішень у цивільних або комерційних справах. Німецький суд заяву задовольнив і передав їй доньку. Зараз вона знаходиться з заявницею [PERSON] в м. Запоріжжя. Як зазначає заявниця, [PERSON] наразі продовжує чинити психологічний тиск на неї, принижує її честь та гідність, систематично використовує погрози, у зв`язку з чим, [PERSON] просить суд видати стосовно [PERSON] обмежувальний припис на строк 6 (шість) місяців щодо: заборони [PERSON] особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборони [PERSON] вести листування, телефонні переговори з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Ст. 350-5 ЦПК України передбачено, що справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. В судовому засіданні заявниця та її представник підтримали вимоги, які викладені в заяві про видачу обмежувального припису та просили їх задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи про причини не явки суд не повідомив. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Суд, заслухавши заявника та її представника, розглянувши матеріали заяви про видачу обмежувального припису дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, з наступних підстав. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується, копією повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 25.06.2021 року. \~ \~ \~ \~Разом з цим, відповідно до копій витягів з реєстру територіальної громади, місцем реєстрації [PERSON] та [PERSON] є [ADDRESS] . До матеріалів заяви долучено відповідь № 946/01-21/20.03-356 від 12.07.2022 районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району на звернення заявниці, відповідно до якої повідомлено, що за даних обставин відділ по Олександрівському району служби (управління) у справах дітей, через відсутність будь-якого зв`язку із [PERSON] не може підтвердити, або спростувати факт вчинення домашнього насилля відносно малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , а також провести з [PERSON] профілактичну бесіду, щодо відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов`язків. Разом з тим, згідно з копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, стосовно [PERSON] було відкрито кримінальне провадження №12022082050002068 від 25.11.2022 за п.2 ч.2 ст.115 КК України. Згідно з копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, стосовно [PERSON] було відкрито кримінальне провадження №12023082050000073 від 11.01.2023 за ч.1 ст.382 КК України. Згідно з копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, стосовно [PERSON] було відкрито кримінальне провадження №12023082050000365 від 16.02.2023 за ч. 2 ст. 146 КК України, яке було закрито 28.02.2023 на підставі ч. 1 ст. 284 КПК України. \~ \~ \~ \~27.04.2023 року заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] , [INFO] . До матеріалів справи долучено відповідь уповноваженого Верховною радою України з прав людини від 21.08.2023 на звернення заявниці щодо розшуку дитини, [PERSON] , [INFO] , повернення на територію України, усунення перешкод у вихованні та спілкуванні матері з дитиною відповідно до якої повідомлено, що оскільки порушене питання потребує здійснення подальшої перевірки, інформує про прийняття рішення щодо відкриття провадження за зверненням. Про результати провадження буде проінформовано додатково. До матеріалів доданий скриншот листування з месенджеру телефона та роздруківка змісту розмов між батьками за жовтень 2023 рокута квітень 2024. \~ \~ \~ \~На адвокатський запит від 10.10.2024 був підготовлений висновок психолога ГО «Крок до людей» від 15.10.2024, відповідно до якого встановлено, що у [PERSON] , 1993 року народження виявлені ознаки психологічного травмування внаслідок вчинення колишнім чоловіком психологічного насильства у вигляді образ, загроз та знецінення її як матері, що також може негативно вплинути на дитину. Наслідками вчиненого психологічного насильства для пані [PERSON] є постійно підвищене почуття тривоги; переживання щодо особистої безпеки та безпеки дитини; почуття страху та напруженості; високий рівень підозрілості, потреба у захисті та спокої. Рекомендовано відвідування фахівця психолога для стабілізації емоційного стану. Психологічне травмування стало наслідком дій та погроз колишнього чоловіка в результаті з`явився страх за своє життя та життя дитини. У випадку не усунення травмуючих факторів, а саме не вжиття захисних запобіжних функцій та заходів, направлених на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки [PERSON] , [INFO] , наслідки можуть бути критичними для психоемоційного стану та здоров`я в цілому. Згідно із ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 27 Конституції України регламентовано, що кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Статтею 350-5 ЦПК України передбачено, що справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду. Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 14, 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Економічне насильство форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру (пункт 4 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, одним із яких є заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою (частина друга статті 26 вказаного Закону). Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. З урахуванням змісту наведених норм, видача обмежувального приписує заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб у разі настання певних обставин та наявності ризиків. Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису слід надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність. У постанові Верховного Суду від 09 березня 2023 року у справі №711/3693/22 зазначено, що: «…обмежувальний припис є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки особи з огляду на наявність передбачених законом ризиків. Вимога, що ґрунтується на застосуванні обмежувального припису залежно від результатів оцінки ризиків, міститься в частині третій статті 26 Закону. Закон не вимагає надавати обґрунтування та перелік факторів, розглянутих у рамках оцінки ризиків, проте стандартом верховенства права є вмотивоване рішення суду. Метою використання інструментів оцінки ризиків є оцінювання летальності та серйозності домашнього насильства з метою запобігання подальшому насильству й керування ризиками…». Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина перша статті 81 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Верховний Суд неодноразово звертає увагу, що у кожному конкретному випадку суди мають враховувати фактичні обставини справи та письмові докази, а заявник має довести факт вчинення фізичного та психологічного насильства відповідно до Закону. Докази, що додають до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими. Суд, у відповідності до ст. 2 ЦПК України, ухвалюючи рішення, повинен керуватись завданнями цивільного судочинства, які превалюють над будь-якими іншими міркуваннями у судовому процесі, серед яких верховенство права, що є широким поняттям та включає в себе і інші елементи правосуддя. Враховуючи вказані вимоги, та застосовуючи їх у даній справі, варто наголосити, що рішення про видачу обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Відтак, для обмеження права особи (кривдника) необхідним є встановити ризики, які несе його поведінка для постраждалої особи. Однак суд, вирішуючи справу, не може перебирати на себе повноваження інших осіб, уповноважених законом на проведення оцінки таких ризиків та на власний розсуд заміщувати їх результати власними судженнями чи домислами. Виключно на підставі форми оцінки ризиків, складених уповноваженою особою, у якому міститься ступінь загрози для постраждалої особи, судом може бути прийнято відповідне рішення та визначено необхідний, для захисту останньої, обсяг заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, встановивши при цьому тривалість обмеження таких прав чи виконання обов`язків. Натомість, заявником не надано, а судом не встановлено жодних належних та допустимих доказів, з яких можна було б встановити ризики для постраждалої особи, в тому числі у майбутньому, які б, у свою чергу, свідчили про необхідність (чи можливість) застосування того чи іншого обмеження для кривдника у залежності від їх ступеня. В судовому засіданні заявник повідомила суд про те, що дитина була повернута ій в травні 2024 року, її батько [PERSON] залишився поза межами нашої країни та зі слів третіх осіб має намір та бажання повернутися в Україну щоб забрати у неї доньку. Також, в судовому засіданні заявниця повідомила про те, що [PERSON] здійснює психологічний тиск на неї шляхом телефонних розмов, які містять погрози та залякування. При дослідженні в судовому засіданні запису телефонних розмов судом не можливо встановити особу [PERSON] . Крім того, із запису та наданої роздруківки телефонних розмов суд вбачає, що між сторонами склалися неприязні відносини, які виникли з питань спілкування та виховання дитини під час перебування дитини з батьком, а саме до травня 2024. При цьому суд також виходить із того, що наявність між сторонами неприязних відносин не може саме по собі розцінюватись як насильство в сім`ї. Як було встановлено в судовому засіданні, в травні 2024 року, дитину було повернуто заявниці [PERSON] . Оцінюючи зібрані по справі докази, судом встановлено, що заявницею не надано суду жодного належного і допустимого доказу на підтвердження того, що на час звернення до суду із заявою про видачу обмежувального припису, [PERSON] вчиняє щодо неї протиправні дії у виді домашнього насильства, або щодо наявності ризиків вчинення [PERSON] відносно заявниці протиправних дій. Крім того, суд зазначає, що висновок психолога не є беззаперечним доказом вчинення домашнього насильства і не може бути підставою для видачі обмежувального припису. При цьому будь-яких інших доказів на підтвердження пояснень заявниці, на які вона посилається як на підставу для задоволення заяви, суду не надано. Враховуючи зазначене, суд не вбачає підстав для задоволення заяви [PERSON] про видачу обмежувального припису стосовно [PERSON] , оскільки належних та допустимих доказів заявником не надано та судом не встановлено. У відповідності до вимог ч. 3 статті 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави.

Outcome: dismissed