Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-21 00:00:00

03 вересня 2024 року до Деснянського районного суду міста Києва звернувся позивач [PERSON] ( [ADDRESS] ) з позовом до [PERSON] ( [ADDRESS] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої позовні вимоги наступним. 24.01.1989 батько позивача та відповідача - [PERSON] згідно приміщення № 57734 серія Б отримав для себе і своєї сім`ї право користування квартирою [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] у віці 80 років помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого Департаментом з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 29.04.2024. Ще раніше [INFO] померла мати позивача та відповідача - [PERSON] . На даний час квартира [ADDRESS] не приватизована та належить до комунальної власності, зареєстроване місце проживання у ній мають; - позивач, син [PERSON] - [PERSON] ; - відповідач, донька [PERSON] - [PERSON] ; - онука [PERSON] - [PERSON] , [INFO] . Слід зазначити, що [PERSON] є біологічною донькою відповідача. Однак, заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.10.2017 [PERSON] у зв`язку з самоусуненням від виконання батьківських обов`язків була позбавлена батьківських прав відносно своєї дочки [PERSON] . Обов`язки щодо піклування за неповнолітньою [PERSON] взяв на себе її дідусь - [PERSON] , а після його смерті фактично здійснює позивач - [PERSON] . Незважаючи на те, що відповідач має зареєстроване місце проживання у квартирі [ADDRESS] , вона з січня 2015 року у даній квартирі не проживає, участі в її утриманні та оплаті комунальних послуг не бере, в квартирі відсутні її речі, і її долею [PERSON] не цікавиться. Наведена обставина підтверджується Актами від 07.06.2024 та від 09.08.2024, а також може бути підтверджені свідками, зазначеними в заяві про виклик свідків, що долучена до даного позову. При цьому, необхідно зауважити, що ні позивач, ні інші особи, що проживають у вищезазначеній квартирі жодних перешкод відповідачу у користуванні квартирою не чинили і ніяким чином не перешкоджали їй у цьому. Разом з цим, хоч відповідач і не проживає в квартирі [ADDRESS] з 2015 року, самостійно місце реєстрації вона не змінила. Такий стан речей порушує та обмежує права позивача на користування квартирою, зокрема, на визнання наймачем даної квартири після смерті попереднього наймача - свого батька [PERSON] , на отримання субсидії, на приватизацію, які здійснюються за згодою чи за безпосередньої участі усіх осіб, зареєстрованих у спірному житлі, а також призводить до виникнення у позивача додаткового тягарю з оплати комунальних послуг, нарахованих відповідно до кількості осіб, що мають зареєстроване місце проживання у даній квартирі. Враховуючи вище наведене, позивач просить визнати відповідача - [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду м Києва від 05 вересня 2024 року відкрито провадження в справі. Призначено справу до судового розгляду по суті. До участі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог була залучена [PERSON] . Відповідно до наданих пояснень направлених на адресу суду, підтвердила не проживання своєї матері [PERSON] за адресою [ADDRESS] , подану заяву [PERSON] просить задовольнити в повному обсязі. Представник позивача - [PERSON] до судового засідання не з`явився, подав заву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, вимоги позову підтримує та просить задовольнити. Не заперечував проти розгляду справи в порядку заочного провадження. Відповідач в судове засідання не з`явився. Відповідачу надіслана судова повістка відповідно до вимог ст.128-130 ЦПК України за місцем реєстрації, рекомендованим поштовим відправленням про час та місце розгляду справи. Причини неявки суду невідомі. Відповідач не скористався процесуальним правом подачі Відзиву на позовну заяву, а також доказів на підтвердження своїх заперечень. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч.3 ст. 211, ч.4 ст.223, ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності Відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення. Представник 3-ї особи - Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації до судового засідання не з`явився, представником подано заяву про розгляд справи за відсутності їх представника та прийняти рішення у відповідності до вимог чинного законодавства України. Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, виходить з такого. Судом з матеріалів справи встановлено, що на підставі Ордер № 57734 серія Б на підставі виконавчого комітету Ватутінської районної ради народних депутатів м. Києва від 24.01.1989 р. на право зайняття трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] виданого [PERSON] та членам його сім`ї - [PERSON] - дружина, [PERSON] - дочка [PERSON] - дочка. З матеріалів справи вбачається, відповідно до свідоцтва про народження виданого відділом ЗАГС Ватутінського РИК м. Києва від 19 жовтня 1989 року батьками [PERSON] , [INFO] , є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , актовий запис № 2459. Відповідно до свідоцтва про одруження серія [NUMBER] від 16 травня 2003 року виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , 16 травня 2003 року про що зроблено запис №531. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 32 жовтня 2017 року [PERSON] та [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] та малолітньої [PERSON] , [INFO] . Відповідно до свідоцтва про смерть серія [NUMBER] виданого Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 06 липня 2020 року [PERSON] , [INFO] померла, про що зроблений актовий запис №11286. Відповідно до свідоцтва про смерть серія [NUMBER] виданого Департаментом з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 29 квітня 2024 року [PERSON] , [INFO] помер, про що зроблений актовий запис №1377. Згідно з Витягу Реєстру територіальної громади м. Києва № 118484999 від 05.09.2024 року за адресою [ADDRESS] , зареєстрований відповідач. Відповідно до Актів складеного начальником ЖЕЖ -310 Давидок Т.В. від 07 червня 2024 року та від 09 серпня 2024 року підписаний мешканцями будинку [ADDRESS] підтверджується факт не проживання [PERSON] . Особистих речей в квартирі не має. Під час судового розгляду були допитані свідки. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідка з першого поверху за адресою [ADDRESS] . Знає [PERSON] та його сестру [PERSON] з дитинства. Знає, що [PERSON] випивала, за своїми дітьми не дивилась, покійна бабуся ( [PERSON] ) забирала дітей. З 2015 року вона не бачила [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона також сусідка з квартири поруч за адресою [ADDRESS] . В квартири знає що живуть [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] не пам`ятає коли бачила. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У Рішенні від 23.05.2001 № 6-рп/2001 Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист належить до основних, невідчужуваних прав і свобод людини і громадянина та відповідно до частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини). Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. В свою чергу, відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Ст. 179 ЦПК України визначено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 67 ЖК УРСР, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до ст. 68 ЖК УРСР, наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Радою Міністрів Української РСР. Відповідно до ст. 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово - комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово - комунальних послуг. Відповідно дост. ст. 71, 72 ЖК УРСР особа, яка не проживає на житловій площі більше шести місяців без поважних причин, може бути визнана судом такою, що втратила право користування житловою площею. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійснені покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich V. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-ХІ (витяги). Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється органом, уповноваженим на зняття з реєстрації, протягом семи днів на підставі, зокрема, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). Таку ж правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11. Згідно зі ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. В силу статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень ст.13, ч.3 ст.16, ст. 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач [PERSON] знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки наявні підстави вважати, що позивач має перешкоди в користуванні жилим приміщенням, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення. На підставі ст.ст. 9,156 ЖК УРСР,ст.ст. 43,49,259,263 ЦПК України, суд -

Outcome: approved