Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-15 00:00:00

02 серпня 2024 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позивач [PERSON] посилається в обґрунтування своїх вимог на те, що з 09 серпня 2003 року по 14 червня 2022 року він та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. 26 грудня 2007 року відповідач [PERSON] отримала в дар незакінчений будівництвом житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , готовністю 15 %. В подальшому, в період спільного проживання сторони завершили будівництво вказаного житлового будинку. 21 жовтня 2014 року відповідач [PERSON] зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно своє право власності на житловий будинок садибного типу, розташований по [ADDRESS] , як на завершений об`єкт нерухомого майна. За таких обставин позивач [PERSON] вважає, що 85 % вказаного житлового будинку садибного типу належить подружжю на праві спільної власності. Після розірвання шлюбу сторони однією сім`єю не проживають, поділити спільне майно в позасудовому порядку не можуть. На підставі викладеного позивач [PERSON] просить суд визнати за ним право власності на 42,5 % житлового будинку садибного типу, розташованого по [ADDRESS] . 16 серпня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання, учасникам справи встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечень та пояснень. 16 серпня 2024 року задоволено клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів: зобов`язано відповідача [PERSON] надати суду копію свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 21 жовтня 2014 року та копію технічного паспорта на домоволодіння по [ADDRESS] . 22 жовтня 2024 року від відповідача [PERSON] надійшли наступні докази: копія технічного паспорта на садибний житловий будинок по [ADDRESS] , копія свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 21 жовтня 2014 року, копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 28405144 від 21 жовтня 2014 року. Вказані матеріали приєднано до матеріалів цивільної справи. 29 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позов. В судовому засіданні відповідач [PERSON] визнала позов. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та визначив відповідно до них правовідносини. З 09 серпня 2003 року по 14 червня 2022 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. 26 грудня 2007 року [PERSON] подарувала, а відповідач [PERSON] прийняла в дар незакінчений будівництвом житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , готовністю 15 %, про що між дарувателем та обдарованою було укладено Договір дарування. 26 грудня 2007 року вказаний договір дарування було посвідчено приватним нотаріусом Дунаєвецького районного нотаріального округу Хмельницької області Магерою Н.Ф. та зареєстровано в реєстрі за № 5004. 22 січня 2008 року право власності відповідача [PERSON] на об`єкт незавершеного будівництва, розташований по [ADDRESS] , було зареєстровано в Дунаєвецькому МКП "Інвентарбюро", номер запису 21 в книзі 17. Згідно п.2 ч.1 ст.57 СК України о собистою приватною\~власністю дружини,\~чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Згідно ч.1 ст.59 СК України т ой із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей. Згідно ч.2 ст.59 СК України п ри розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов`язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім`ї, які відповідно до закону мають право користування ним. Оскільки незакінчений будівництвом житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , готовністю 15 %, був набутий відповідачем [PERSON] за час шлюбу на підставі договору дарування, тому ця частина будинку належить відповідачу на праві особистої приватної власності. В подальшому, в період спільного проживання сторони повністю завершили будівництво вказаного житлового будинку, добудувавши 85 % житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. 21 жовтня 2014 року відповідач [PERSON] зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованими по [ADDRESS] , як на завершений об`єкт нерухомого майна, за реєстраційним номером 482307468218. Згідно ч.1 ст.60 СК України м айно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч.2 ст.60 СК України в важається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст.61 СК України о б`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ч.3 ст.61 СК України я кщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст.63 СК України д ружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.68 СК України р озірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ч.2 ст.68 СК України р озпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно ч.1 ст.355 СК України м айно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно ч.1 ст.368 ЦК України с пільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ч.2 ст.368 ЦК України с уб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України м айно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст.369 ЦК України с піввласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Зазначені правові норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, а саме: один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17, а також в постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року в справі № 235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року в справі № 404/1515/16-ц. В судовому засіданні відповідач [PERSON] не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на 85 % житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованими по [ADDRESS] . Суд вважає необхідним звернути увагу на те, що якщо майно придбане під час шлюбу, то державна реєстрація прав на це майно лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпції належності цього майна до спільної сумісної власності подружжя. Оскільки 85 % житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованими по [ADDRESS] , були набуті подружжям в період шлюбу, тому вказана частка нерухоме майно належить позивачеві [PERSON] та відповідачеві [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Згідно ч.1 ст.316 ЦК України п равом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України в ласникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.2 ст.317 ЦК України н а зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України в ласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.319 ЦК України в ласник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно ч.3 ст.319 ЦК України у сім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Отже, право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Згідно ч.1 ст.69 СК України д ружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч.1\~ст.70\~СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.2 ст.70 СК України п ри вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Згідно ч.1 ст.372 ЦК України м айно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Згідно ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Згідно ч.3 ст.372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. В судовому засіданні ніхто із сторін не заявив про наявність обставин для відступу від засади рівності часток подружжя. На підставі викладеного суд вважає можливим задовольнити позов та в порядку поділу майна подружжя визнати право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованими по [ADDRESS] , в наступних частках: за позивачем [PERSON] - 42,5 %, за відповідачем [PERSON] - 57,5 %.

Outcome: approved