Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-27 00:00:00

18.10.2024 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Донвуглекон» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову позивач зазначив, що з 15.02.2018 року до 30.06.2020 року працював у ТОВ «Донвуглекон». Наказом № 68/к від 30.06.2020 року його звільнено за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України. Зазначає, що у день його звільнення відповідач не провів повний остаточний розрахунок при звільненні, у зв`язку з чим був вимушений звернутися до суду. Судовим наказом Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 вересня 2020 року стягнуто з ТОВ «Донвуглекон» на його користь заборгованість по заробітній платі за період з грудня 2019 року по червень 2020 року в сумі 49467,18 грн. з утримання податків та інших обов`язкових платежів. На підставі примусового виконання судового наказу, відповідач здійснив повний розрахунок лише 11.10.2024 року. Таким чином, загальний розмірі затримки розрахунку при звільненні складає 1101 день, тобто з 01.07.2020 року по 10.10.2024 року та складає 258900,15 грн., виходячи з середньо денної заробітної плати у розмірі 236,15 грн. Враховуючи вищевикладене, з урахуванням вимог розумності та співмірності просив стягнути на свою користь суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 120000.00 грн. та вирішити питання судових витрат. Ухвалою суду від 24.10.2024 року відкрито провадження по справі та вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. Сторонам встановлено строк на подання заяв по суті справи. 27.12.2024 року до суду надійшов відзив ТОВ «Донвуглекон» на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що про наявність судового наказу відповідачу стало відомо лише після відкриття виконавчого провадження № 76092395 та викладення його матеріалів у підсистемі Електронний суд 08.10.2024 року. Позивач не звертався до відповідача і не повідомляв його про наявність судового наказу, внаслідок чого останньому не було відомо про примусове стягнення заборгованості протягом майже 4 років, що фактично унеможливлювало добровільне виконання судового наказу. На думку відповідача, при здійсненні розрахунку сум середнього заробітку слід керуватись законом, який діяв на час звернення до суду із даною позовною заявою, а саме Кодексом законів про працю України в редакції від 27.09.2024, тому що застосування редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин є необґрунтованим. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Починаючи з липня по грудень 2020 року (6 місяців затримки) робочих днів було 132 (липень 23, серпень 21, вересень 22, жовтень 22, листопад 21, грудень 23), а середньоденна заробітна плата позивача - 236,15 грн., і таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку складає: 236,15 грн. (середньоденна заробітна плата) x 132 дні (кількість робочих днів з 01.07.2020 року по 31.12.2020 року включно) = 31 171,8 грн. такою мала б бути ціна позову. Позивач звернувся до виконавчої служби в серпні 2024 року, а виконавче провадження було відкрито 19.09.2024, про яке відповідач дізнався 08.10.2024 року та добровільно погасив заборгованість на наступний день, розумним і співмірним у даному випадку буде обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з дати відкриття виконавчого провадження по дату фактичного погашення заборгованості по заробітній платі (11.10.2024). За такий період кількість робочих днів склала 17 днів, а отже, середній заробіток за час затримки розрахунку складає: 236,15 грн (середньоденна заробітна плата) x 17 днів (кількість робочих днів з 11.08.2024 року по 11.10.2020 року включно) = 4 014,55 грн. На думку відповідача, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вказана позивачем у його заяві, є непропорційною та необґрунтованою, оскільки, враховуючи все вищенаведене, справедливою є сума у розмірі 4 014,55 грн. 27.12.2024 року до суду надійшла відповідь [PERSON] на відзив, в якому останній просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Зазначив, що строк затримки розрахунку, як зазначено в позові - з 01.07.2020 року по 10.10.2024 рік включно, тобто з дня , наступного після звільнення та до дня , що передує дню повного розрахунку. Відповідач, який допустив грубе порушення прав як працівника на отримання належних при звільненні сум, має сплатити середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, починаючи з 01.07.2020 року по 18.07.2022 рік без обмеження строком, а з 19.07.2022 року з обмеженням строку в 6 місяців. Середній заробіток за час затримки розрахунку складає: 236,15 грн. (середньоденна заробітна плата) x 512 днів (кількість робочих днів з 01.07.2020 року по 18.07.2022 рік включно) = 120908,80 грн. (враховуючи що всі святкові дні під час воєнного часу є робочими). Середній заробіток за час затримки розрахунку складає: 236,15 грн. (середньоденна заробітна плата) x 129 днів (кількість робочих днів з 09.07.2022 року по 18.01.2023 рік включно) = 30463,35 грн. (враховуючи що всі святкові дні під час воєнного часу є робочими). Загальна сума середнього заробітку - 151372,15 грн. (120908,80 грн. +30463,35 грн.). Однак при поданні позову користуючись вимогами розумності та співмірності позивач вже зменшив позовні вимоги до 120000,00 грн. Позивач у судове засідання не з`явився, у позові прохав розглядати справу у його відсутність. Представник відповідача належним чином викликався до суду, однак у судове засідання не з`явився, причини неявки до суду не повідомив. У зв`язку з неявкою сторін, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи у межах наданих позивачем письмових доказів, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] працював з 15.02.2018 року по 30.06.2020 року у ТОВ «Донвуглекон», що підтверджується копією трудової книжки. Наказом № 68/к від 30.06.2020 року [PERSON] звільнено за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України. Судовим наказом Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 вересня 2020 року стягнуто з ТОВ «Донвуглекон» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за період з грудня 2019 року по червень 2020 року в сумі 49467,18 грн. з утримання податків та інших обов`язкових платежів. Відповідно до копії платіжної інструкції № 229 від 09.10.2024 року ТОВ «Донвуглекон» здійснило виплату заборгованості у розмірі 44063,19 грн., що також підтверджується банківською випискою [PERSON] . Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (ст. 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. За змістом ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Згідно ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Правовідносини щодо стягнення на корись позивача середнього заробітку за період з 01.07.2020 року по 18.07.2022 року (до набрання чинності Законом 2352-ІХ) регулюється статтею 117 КЗпП України в редакції, до внесення у неї змін Законом 2352-ІХ, а за період з 19.07.2022 по 03.06.2024 - статтею 117 КЗпП України у редакції Закону 2352-ІХ з 19.07.2022 з застосуванням обмеження виплати шістьма місяцями. Таким чином, з урахуванням приписів статті 117 КЗпП України у редакції Закону 2352-ІХ починаючи з 19.07.2022 позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, який відбувся 04.06.2024, лише в межах шести місяців - з 19.07.2022 року по 19.01.2023 року. Вирішуючи позовні вимоги щодо розміру середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачу за період з 01.07.2020 року по 18.07.2022, суд враховує таке. У постанові від 29.02.2024 року у справі 460/42448/22 Верховний Суд зазначив, що стягнення середнього заробітку умовно варто поділити на дві частини: до набрання чинності нової редакції статті 117 КЗпП України і після цього. Період до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, яка не обмежувала строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату. Проте, з 19.07.2022 регулюється вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі 761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29 лютого 2024 року у справі 460/42448/22, від 22 лютого 2024 року у справі 560/831/23, від 15 лютого 2024 року у справі 420/11416/23, від 29 січня 2024 року у справі 560/9586/22, від 23.05.2024 у справі 560/11616/23. Як зазначено позивачем та визнано відповідачем у відзиві, розмір середньоденної заробітної плати позивача становив - 236,15 грн. Затримка розрахунку при звільненні за період з 01.07.2020 року по 18.07.2022 становить 517 робочих днів. Тому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період складає 122089,15 грн. (236,15 грн. х 517 календарних днів). З урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.06.2019 у справі 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини як розмір недоплаченої суми заробітку, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Під час визначення суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 по 19.01.2023 суд враховує обмеження періоду стягнення шістьма місяцями, запроваджене статтею 117 КЗпП України у редакції Закону 2352-ІХ), що становить 133 робочих днів (з 19.07.2022 по 19.01.2023). Тому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період складає 31407,95 грн. (236,15 грн. х 133 календарних днів). Водночас, суд зауважує, що визначений позивачем розмір середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, більш ніж у 2,5 рази перевищує розмір своєчасно невиплаченої заробітної плати за період з грудня 2019 року по червень 2020 року в сумі 49467,18 грн. на підставі судового наказу, а відтак не є співмірним і не підлягає стягненню у повному обсязі. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку із встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, тому суд приходить до висновку за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 50000,00 грн., що буде достатньою компенсацію майнових втрат, які поніс позивач через несвоєчасний розрахунок при звільнені, та не призведе до надмірного фінансового тягаря для відповідача. Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, 303-A, п. 29). З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приймає до уваги, що відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони\~пропорційно розміру задоволених\~позовних\~вимог. Таким чином,\~ухвалюючи рішення про\~часткове\~ задоволення\~позовних\~вимог,\~суд приходить до\~висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 403,67 грн. пропорційно розміру задоволених\~позовних\~вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial