Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-26 00:00:00

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся представник акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» з позовом\~до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. В обґрунтування позовної заяви зазначає, що 27.04.2007 між закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №DNDVGK00000416 з урахуванням додаткового договору №1 від 15.05.2013. Відповідно до положень п.п. 1.1, 7.1. вказаного договору банк надав позичальнику кредит на строк з 27.04.2007 по 27.04.2027 у вигляді непоновлюваної кредитної лінії із розміром ліміту 827 197 доларів США на наступні цілі: 751 655 доларів США на купівлю нерухомості та будівництво, а також на сплату страхових платежів в сумі 75 542 доларів США у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування відсотків у розмірі 0,98% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати. Свої зобов`язання позивач виконав належним чином. У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором №DNDVGK00000416 від 27.04.2007 заборгованість перед АТ КБ «Приватбанк» станом на 21.08.2020 складала 850 184,09 доларів США з якої: заборгованість за тілом кредиту 455 013,86 доларів США, заборгованість за відсотками 178 963,64 доларів США, заборгованість з комісії 66 145,64 доларів США, пеня 150 060,95 доларів США. 21.12.2020 рішенням Індустріального районного суду у справі №202/3490/18 за позовом [PERSON] до банку про визнання пункту кредитного договору недійсним, судом установлено, що п.7.1. кредитного договору, про сплату винагороди за надання фінансового інструменту є нікчемним в силу закону. 12.07.2022 рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі №201/2056/22, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 30.11.2023, стягнуто з банку на користь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] сплачену позичальником винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 174 383,94 дол. США. 22.12.2023 за №70425DNDVL562 від 21.12.2023 банком направлено заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог та проведений перерахунок заборгованості. Після проведення перерахунку з урахуванням вищевказаних обставин, заборгованість за кредитним договором №DNDVGK00000416 від 27.04.2007 станом на 03.01.2024 складає 169 169,53 доларів США, з якої: 150 465,79 доларів США кредит; 9 809, 74 доларів США проценти; 8 894 доларів США пеня. Водночас ними здійснено повторний перерахунок заборгованості з урахуванням нікчемності п.7.1. кредитного договору в частині про сплату винагороди, заяви про зарахування зустрічних однорідних грошових вимог від 22.12.2023, та усіх здійснених позичальником платежів, тому заборгованість за кредитним договором №DNDVGK00000416 від 27.04.2007 станом на 24.04.2024 складає 134 552, 77 доларів США, з якої: 119 718, 09 доларів США кредит; 7 781, 99 доларів США проценти; 7 052, 69 доларів США пеня. 27.04.2007 між позивачем та [PERSON] укладений договір іпотеки №DNDVGK00000416 за умовами якого останній в забезпечення своїх зобов`язань по кредитному договору передав нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] надала відзив на позовну заяву в якому зазначала, що в кредитному договорі №DNDVGK00000416 від 27.04.2007 наведена згода не визначена, як згода одного з подружжя та немає посилання на свідоцтво про укладення шлюбу. Враховуючи, що нею наведена вище згода в кредитному договорі № DNDVGK00000416 від 27.04.2007 не надавалась та не підписувалась, 28.11.2019 вона звернулась до Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса для проведення експертного почеркознавчого дослідження. Згідно висновку експерта за результатами проведення комісійного експертного почеркознавчого дослідження від 31.01.2020 вона цей договір не підписувала. Вона не була обізнана про отримання її колишнім чоловіком кредиту та не надавала письмову згоду на передачу придбаного за рахунок кредитних коштів майна в іпотеку банку. Представник [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах [PERSON] адвокат Серьогін В.І. надав відзив на позовну заяву в якому зазначав, що відповідачі для визначення дійсного розміру заборгованості звернулись за проведенням судово-економічної експертизи. Згідно висновку судового експерта №16/11/2023 від 22.12.2023 за результатами проведення судово-економічної експертизи в цивільній справі №202/6311/20 розмір грошових зобов`язань [PERSON] за кредитним договором №DNDVGK00000416 від 27.04.2007 станом на 03.07.2017, з урахуванням нікчемності п. 7.1. вказаного договору в частині встановлення винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця, складає 139 144,86 доларів США. [PERSON] зверталася до суду із заявою про застосування строку позовної давності в якій зазначала, що 11.07.2017 ЗАТ КБ «Приватбанк» звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. з заявою про вчинення виконавчого напису, до якої додав письмову вимогу від 03.07.2017 про усунення порушень за кредитним договором №DNDVGK00000416 від 27.04.2007, яка 05.07.2017 була направлена [PERSON] . У вказаній вимозі ПАТ КБ «Приватбанк» вимагав від [PERSON] виконання всіх боргових зобов`язань за кредитним договором та вимагав сплатити суму боргу за кредитним договором, яка становила 487 969, 85 доларів США. Таким чином, останнім днем сплати позичальником [PERSON] кредиту та плати за кредитом є 10.07.2017 і з 11.07.2017 розпочався відлік загальної позовної давності тривалістю у три роки за вимогами АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором, який сплив 11.07.2020. У зв`язку з пропуском трирічного строку позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором, АТ КБ «Приватбанк» пропустив і строк звернення до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, що є підставою для відмови у позові. Представник акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» надав письмові заперечення на заяву про застосування строків позовної давності в яких зазначав, що строк позовної давності продовжувався на строк дії карантину, а тому позов подано в межах строку позовної давності. [PERSON] звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання недійсними договорів. В обґрунтування позовної заяви зазначила, що 31.12.1993 між нею та [PERSON] було укладено шлюб, який було розірвано рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13.12.2017 року у справі №757/28203/17-ц. 27.04.2007 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу нежитлової будівлі, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, у відповідності з яким [PERSON] було придбано нежитлову будівлю загальною площею 3 069,5 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] . Таким чином, нежитлова будівля загальною площею 3 069,5 кв.м. за адресою [ADDRESS] була придбана [PERSON] під час перебування з нею у шлюбі і є спільною сумісною власністю подружжя. 27.04.2007 між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» був укладений нотаріально посвідчений договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Вважає, що договір іпотеки від 27.04.2007 та договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 27.04.2007 були укладені з порушенням чинного законодавства та підлягають визнанню недійсними. Наголошувала, що вона не надавала письмової згоди на укладання договору іпотеки від 27.04.2007 і така згода нотаріально не посвідчувалась, то цей договір укладено з порушенням вимог ст.ст. 65, 68 СК України, ст.ст. 368, 369 ЦК України та ст. 6 ЗУ «Про іпотеку». З цих же підстав підлягає визнанню недійсним і договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 27.04.2007, як похідний від договору іпотеки. Представник акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заперечував щодо задоволення зустрічної позовної заяви, надав відзив на зустрічну позовну заяву в якому зазначав, що оскільки зустрічні позовні вимоги обґрунтовані непідписанням [PERSON] згоди на передачу нерухомого майна в іпотеку, проте обставина належності підпису не позивачці, а іншій особі не підтверджена допустимими та достовірними доказами, а тому зустрічні позовні вимоги про визнання недійсним кредитного договору в частині надання згоди та визнання недійсним договору іпотеки не підлягають задоволенню. Також надавав відповідь на відзив на позов в якій викладено антологічні обставини. У подальшому представником акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» надано письмові пояснення в яких зазначав, що [PERSON] надавала згоду на укладання кредитного договору від 27.04.2007, про що свідчить її підпис в кредитному договорі. [PERSON] не надано належних та допустимих доказів, що підпис, якій міститься у згоді в кредитному договорі не належить їй. Договір купівлі-продажу, кредитний договір, іпотечний договір, договір про задоволення вимог іпотекодержателя були укладені в один день, що свідчить про особисту присутність [PERSON] при їх укладенні та обізнаність про їх укладення, а також про передачу такого нерухомого майна в іпотеку. Таким чином, з 27.04.2007 [PERSON] була обізнана про укладення кредитного договору її чоловіком, придбання за рахунок цього кредиту нерухомого майна, яке цього ж дня передано в іпотеку за письмовою згодою останньої, та що нерухоме майно є забезпеченням виконання за укладеним кредитним договором. Наголошував, що предмет іпотеки є особистою приватною власністю [PERSON] , оскільки нерухоме майно придбано за кошти, які сторони визнали як особисті, тому таке майно не є спільною сумісною власністю, а права [PERSON] у зв`язку з укладенням договору іпотеки не можуть бути порушені. 13.11.2010 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про розподіл майна подружжя. Укладаючи договір про розподіл майна подружжя, [PERSON] за всіма обставинами знала та могла знати про договір іпотеки та кредиту, однак не вважала свої права порушеними, а навпаки зобов`язалася сприяти погашенню кредиту та прибуток або збитки від цього майна розподіляти між собою в рівних частинах. Крім того, 13.11.2010 між [PERSON] та [PERSON] також укладено шлюбний договір. Також звертали увагу, що [PERSON] надавала свою письмову згоду на укладення спірного договору іпотеки та передачу в заставу спірного нерухомого майна, що підтверджується заявою [PERSON] від 27.04.2007, що засвідчена державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори Гордієнко Іриною Володимирівною 27.04.2007 та зареєстрована у реєстрі №1133 (BEO №687438) та іншими доказами, що містяться в матеріалах справи. Також звертав увагу суду, що [PERSON] пропущено строк позовної давності. [PERSON] під час укладання кредитного договору 27.04.2007 та під час укладення 13.11.2010 договору про поділ майна подружжя, очевидно знала або могла знати про спірний договір іпотеки та відповідно про задоволення вимог іпотекодержателя, тому протягом трьох років могла звернутися до суду з позовом про визнання таких правочинів недійсними, проте звернулась до суду лише у лютому 2021 року, тобто з пропуском строків позовної давності. Представник акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» позов підтримав та просив задовольнити. Представник [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах [PERSON] адвокат Серьогін В.І. визнав суму заборгованості за кредитним договором. Зустрічну позовну заяву підтримав та просив задовольнити. [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку. Державний нотаріус Васильківської державної нотаріальної контори Гордієнко Ірина Володимирівна надала заяву про розгляд справи без її участі. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.12.2020 накладено арешт на об`єкти нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10.03.2021 прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору в частині надання згоди та визнання недійсним договору іпотеки до розгляду. Вимоги зустрічної позовної заяви [PERSON] до акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору в частині надання згоди та визнання недійсним договору іпотеки об`єднано в одне провадження з первісним позовом акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28.04.2021 зупинено провадження у справі за позовною заявою акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічною позовною заявою [PERSON] до акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору в частині надання згоди та визнання недійсним договору іпотеки до залучення у справі правонаступника [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16.03.2022 здійснено заміну відповідача [PERSON] на його правонаступників [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах [PERSON] по цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічною позовною заявою [PERSON] до акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору в частині надання згоди та визнання недійсним договору іпотеки. Ухвалою Індустріального\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська від\~16.03.2022\~у задоволенні клопотання [PERSON] про зупинення провадження по цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічною позовною заявою [PERSON] до акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору в частині надання згоди та визнання недійсним договору іпотеки відмовлено. Ухвалою Індустріального\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська від 05.05.2022 провадження у справі № 202/6311/20 за позовом акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічною позовною заявою [PERSON] до акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору в частині надання згоди та визнання недійсним договору іпотеки зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 202/5695/20 за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в інтересах якого діє його законний представник [PERSON] до виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, Дніпропетровської міської ради, третя особа: Комунальне підприємство Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації, Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області про визнання права власності на самочинне будівництво. Ухвалою Індустріального\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська від 04.09.2023 поновлено провадження у справі за позовною заявою акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічною позовною заявою [PERSON] до акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору в частині надання згоди та визнання недійсним договору іпотеки. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06.06.2024 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовною заявою акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічною позовною заявою [PERSON] до акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору,- державний нотаріус Васильківської державної нотаріальної контори Гордієнко Ірина Володимирівна про визнання недійсним кредитного договору в частині надання згоди та визнання недійсним договору іпотеки до судового розгляду по суті. Суд, заслухавши учасників справи, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 27.04.2007 між закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №DNDVGK00000416 з урахуванням додаткового договору №1 від 15.05.2013. Відповідно до положень п.п. 1.1, 7.1. вказаного договору банк надав позичальнику кредит на строк з 27.04.2007 по 27.04.2027 у вигляді непоновлюваної кредитної лінії із розміром ліміту 827 197 доларів США на наступні цілі: 751 655 доларів США на купівлю нерухомості та будівництво, а також на сплату страхових платежів в сумі 75 542 доларів США у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування відсотків у розмірі 0,98% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати. 21.12.2020 рішенням Індустріального районного суду у справі №202/3490/18 за позовом [PERSON] до банку про визнання пункту кредитного договору недійсним, судом установлено, що п.7.1. кредитного договору, про сплату винагороди за надання фінансового інструменту є нікчемним в силу закону. 12.07.2022 рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі №201/2056/22, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 30.11.2023, стягнуто з банку на користь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] сплачену позичальником винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 174 383,94 дол. США. Заборгованість за кредитним договором №DNDVGK00000416 від 27.04.2007 станом на 24.04.2024 складає 134 552, 77 доларів США, з якої: 119 718, 09 доларів США кредит; 7 781, 99 доларів США проценти; 7 052, 69 доларів США пеня. 27.04.2007 між позивачем та [PERSON] укладений договір іпотеки №DNDVGK00000416 за умовами якого останній в забезпечення своїх зобов`язань по кредитному договору передав нерухоме майно, а саме: будівлю колишнього дитячого дошкільного закладу №345, літ. А-2, A1-1 загальною площею 3 069,5 кв.м., ганки зі сходами а, а1, а2, ганки літ. а3, а4, а5, аб, а7, а8, навіс літ. Б (тим час.), огорожа №3, мостіння І, ІІ, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначений договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Козіною А.В. та зареєстрований в реєстрі за №993. Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний 936804412101) загальна площа об`єкту нерухомості змінилася з 3 069,5 кв.м. до 6 642,7 кв.м. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] . Окрім того, згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно предмету іпотеки поділено на окремі об`єкти нерухомого майна, а саме: 54 квартири та 3 нежитлових приміщення. На час укладення вищевказаних договорів [PERSON] з 31.12.1993 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Шлюб між останніми розірваний рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року, яке набрало законної сили 07 травня 2018 року. Під час шлюбу 13 листопада 2010 року між [PERSON] та [PERSON] були укладені нотаріально посвідчені шлюбний договір та договір про розподіл майна подружжя. Зокрема, згідно з п. 7 Договору про розподіл майна подружжя сторони встановили, що кошти, отримані спільними юридичними особами внаслідок ведення господарської діяльності, після оподаткування в першу чергу направляються на погашення кредиту, отриманого чоловіком на будівництво багатоквартирного житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] . Кожна із сторін цього договору зобов`язується всебічної цьому сприяти. Після погашення зазначеного кредиту грошові кошти розподіляються в загальному порядку, встановленому чинним законодавством. Сторони встановили, що прибуток або збитки від продажу цілком чи по квартирну багатоквартирного житлового будинку, що розташоване по [ADDRESS] , отримані після укладення цього договору, вони розподіляють між собою в рівних частинах. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 17.04.2021 року, актовий запис № 9388. Після смерті [PERSON] Василькіською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області була заведена спадкова справа. Згідно з довідкою Василькіської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області спадкоємцями [PERSON] є його діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . АТ КБ «ПриватБанк» як кредитором у липні 2021 року була пред`явлена спадкоємцям претензія щодо погашення заборгованості. Згідно зі\~статтею 1216 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав i обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до\~статті 1218 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права i обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав i обов`язків, що зазначені у\~статті 1219 ЦК України. Перелік зобов`язань, які не входять до складу спадщини, визначений\~статтею 1219 ЦК України. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга\~статті 1220 ЦК України). Особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника регламентуються приписами статей 1281 і 1282\~ЦК України. Заявляючи зустрічні позовні вимоги про визнання недійсними договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя, [PERSON] посилається на те, що вона не надавала своєї згоди на укладення цих договорів, зокрема нотаріальної згоди на передачу нерухомого майна в іпотеку. Згідно з частинами першою, третьою\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до\~статті 1\~Закону України\~«Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із частиною першою\~статті 7\~цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і частина третя статті 368 ЦК України. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Статтею 578 ЦК України та частиною другої статті 6 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року по справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблений висновок, що якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті\~203, частини першої статті\~205 ЦК України. Отже, відсутність згоди одного із співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном є підставою для визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Статтею 13 ЦПК України\~визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 82 цього Кодексу; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звернувшись до суду та вимагаючи визнання недійсними договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя, позивач зазначала, що їй не було відомо про укладення [PERSON] кредитного договору та на підтвердження своїх позовних вимог надала суду копію висновку експерта № 26342 за результатами проведення комісійного експертного почеркознавчого дослідження, складеного 31.01.2020 експертами Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса, згідно з яким короткий рукописний запис « [PERSON] » в кредитному договорі № DNDVGK00000146 від 27.04.2007 року, на третьому аркуші, в розділі «ЗГОДА» в рядку «ПІБ» виконано не [PERSON] ; підпис від імені [PERSON] в кредитному договорі №DNDVGK00000146 від 27.04.2007 року, на третьому аркуші, в розділі «ЗГОДА» в рядку «Підпис» виконано не [PERSON] . Також позивач послалася на те, що у заяві від імені [PERSON] про згоду на передачу в іпотеку нежитлового приміщення, що знаходиться в [ADDRESS] , та укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, справжність підпису в якій посвідчено 27 квітня 2007 року державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори Гордієнко І.В., безпосередньо підпис [PERSON] відсутній, тобто остання своєї згоди не надавала. Проте суд вважає, що обставини, на які посилається [PERSON] , не можуть бути підставою для задоволення її позову. Суд звертає увагу, що представником [PERSON] не заявлено клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи в справі. Згідно з наданою суду копією висновку експертного дослідження предметом експертного дослідження був екземпляр кредитного договору, наявний у позичальника, а не банку. Більш того, суд відзначає, що для укладення кредитного договору, за яким позичальником виступає один з подружжя, отримання згоди другого з подружжя законом взагалі не вимагається, оскільки такий договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном. У постанові Верховного Суду від 05 листопада 2020 року по справі № 619/761/18 (провадження № 61-6457св19) зазначено, що приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном. Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Для укладення кредитного договору (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Тому твердження [PERSON] щодо неналежності їй підпису на такому договорі та відсутності її згоди на укладення кредитного договору є безпідставними, оскільки не мають правового значення. Згідно рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 22.08.2023 справа № 202/561/22 в матеріалах нотаріальної справи нотаріуса Козіної А.В., оригінали якої були надані Державним нотаріальним архівом в Дніпропетровській області та оглянуті в судовому засіданні, відсутній оригінал заяви [PERSON] про надання згоди на передачу в іпотеку її чоловіком [PERSON] нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] та укладення ним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, підпис у якій посвідчувався 27 квітня 2007 року державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори Гордієнко І.В. та яка була зареєстрована в реєстрі за № 1133. Натомість цього міститься ксерокопія такої заяви, з якої не вбачається власноручного підпису [PERSON] . На виконання ухвали Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 16.10.2024 суду надано матеріали нотаріальної справи нотаріуса [PERSON] , в яких міститься ксерокопія такої заяви, з якої не вбачається власноручного підпису [PERSON] . Водночас відсутність на час розгляду справи оригіналу вищевказаної заяви позбавляє суд можливості переконатися в наявності чи відсутності підпису [PERSON] у такій заяві, а, відповідно, у наявності чи відсутності її згоди на передання майна в іпотеку. При цьому суд відзначає, що пунктом 44 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 № 20/5 та зареєстрованої в Мінюсті 03.03.2004 за № 283/8882, було передбачено, що договори\~щодо належного\~подружжю на\~праві спільної\~сумісної власності\~майна,\~які потребують\~нотаріального посвідчення\~і (або)\~державної реєстрації,\~а також\~правочини щодо\~іншого цінного\~майна можуть\~бути посвідчені\~нотаріусом за\~наявності письмової\~згоди другого\~з подружжя.\~Згода на\~укладення такого\~договору повинна\~бути посвідчена\~нотаріально.\~Про наявність\~згоди другого\~подружжя зазначається\~в тексті\~договору з\~посиланням на\~ реєстровий\~ номер,\~за яким\~ця згода\~посвідчена,\~та дату\~її посвідчення. Правилами ведення нотаріального діловодства, затвердженими Наказом Міністерства юстиції України від 03 лютого 1994 р. № 6/5 та зареєстрованими в Мінюсті 28 лютого 1994 року за № 33/242, які були чинними станом на 27 квітня 2007 року, також не було передбачено залишення у нотаріуса оригіналу письмової згоди другого з подружжя на розпорядження спільним майном. Суд бере до уваги, що договір іпотеки був укладений [PERSON] 27 квітня 2007 року. Як сам [PERSON] , так і його дружина [PERSON] до 2021 року, цей договір з підстави відсутності згоди другого з подружжя на передання майна в іпотеку не оспорювали. У червні 2018 року [PERSON] звертався до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання пункту кредитного договору недійсним, визнання правовідношення за кредитним договором припиненим, визнання договору іпотеки припиненим. Однак такої підстави для визнання договору недійсним як відсутність згоди другого з подружжя на передання майна в іпотеку [PERSON] не заявляв, тобто він не вважав договір недійсним із цих підстав. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. В свою чергу, [PERSON] зі своєї сторони була обізнана про придбання її чоловіком нерухомого майна, яке було передано ним в іпотеку, що підтверджується укладеним між ними 13 листопада 2010 року договором про розподіл майна подружжя. Укладаючи вказаний договір, [PERSON] не вважала свої права порушеними, а навпаки зобов`язалася сприяти погашенню кредиту та прибуток або збитки від цього майна розподіляти між собою в рівних частинах. Враховуючи вищевикладене, зустрічна позовна заява [PERSON] до акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору,- державний нотаріус Васильківської державної нотаріальної контори Гордієнко Ірина Володимирівна про визнання недійсним договорів не підлягає задоволенню. Щодо заяви акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про застосування строку позовної давності суд зазначає, що перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду\~\~від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18. Відповідно до статей\~12\~і\~33 Закону України «Про іпотеку»\~одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки. Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя(частина четверта статті 33 Закону України «Про іпотеку»). З огляду на вказане закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист шляхом позасудового врегулювання (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Згідно з частиною першою\~статті 33 Закону України «Про іпотеку»\~у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку»\~врегульовано питання звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду. За змістом\~статті 41 Закон України «Про іпотеку»\~реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої\~Законом України «Про виконавче провадження»\~з дотриманням вимог цього\~Закону. Дія статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах)\~Закону України «Про іпотеку»\~зупиняється у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами. Частиною другою\~статті 36 Закону України «Про іпотеку»\~передбачено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього\~Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Щодо заяви [PERSON] про застосування строку позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України,позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною четвертою статті 267 ЦК України\~передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Позовна давність відповідно до частини першої\~статті 260 ЦК України\~обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими\~статтями 253-255 цього кодексу. ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)). Частина четверта\~статті 267 ЦК України\~визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої\~статті 258 ЦК України). Відповідно до\~статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається\~статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша\~статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). При цьому, Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року N? 211 впроваджено на всій території України карантин з 12 березня 2020 року, строк якого неодноразово продовжувався. В останнє такий строк був продовжений постановою Кабінету Міністрів України від 19 червня 2023 року № 650 включно до 30 червня 2023 року. Згідно із Законом України від 30 березня 2020 року № 540-1X розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК доповнено п. 12, яким під час карантину строки, визначені, зокрема, статтями 257, 258 Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, тобто, до 30 червня 2023 року. У п. 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України в редакції Закону № 540-1X перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2022 року по справі № 679/1136/21. Банк змінив умови кредитного договору в частині строку виконання позичальником своїх зобов`язань, який настав 11.07.2017 та з якого розпочався відлік загальної позовної давності тривалістю у три роки за вимогами АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором. Враховуючи, що строк позовної давності продовжувався на строк дії карантину, позов подано в межах строку позовної давності. Враховуючи неналежне виконання основного зобов`язання, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду шляхом продажу предметів іпотеки на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» із встановленням початкової ціни продажу на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Outcome: approved