Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом, в якому зазначала, що 22.07.1995 року з відповідачем по справі було зареєстровано шлюб в відділі РАГС Комунарського району м. Запоріжжя, актовий запис № 349. Від шлюбу мають сина - [PERSON] , [INFO] . В період шлюбу подружжя на підставі договору купівлі-продажу від 03.08.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом ЗМНО Вакуленко С.О. (реєстр. № 5728) набуло у власність квартиру [ADDRESS] (згідно з діючим на той час законодавства договір зареєстровано в ОП ЗМБТІ, витяг № 188) та автомобіль LADA 110, 2004 року випуску, державний номер [NUMBER] . Всі правовстановлюючі документи оформлені на ім`я [PERSON] . Посилаючись на те, що шлюбні відносини між подружжям припинені, шлюб ще не розірвано, проте є суперечки між подружжям щодо володіння і користування зазначеним спільним майном, [PERSON] просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та на стягнути з [PERSON] компенсацію 1/2 частки ринкової вартості автомобіля LADA 110, 2004 року випуску, державний номер [NUMBER] в сумі 50 000 грн. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.08.2023 року відкрито провадження в цій справі, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 23.10.2023 року. 20.10.2023 року від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про відкладення підготовчого судового засідання з причин хвороби та необхідністю подальшого до обстеження. 23.10.2023 року підготовче судове засідання не відбулося через перебування судді у відпустці. Підготовче судове засідання відкладено на 28.11.2023 року. 27.11.2023 року від відповідача [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява про визнання особистою приватною власністю майна, набутого під час шлюбу. В зустрічній позовній заяві [PERSON] зазначав, що спірна квартира була куплена ним на грошові кошти в сумі 27 500 грн., які він отримав у 2000 році для купівлі собі квартири в подарунок від свого батька - [PERSON] . Ці грошові кошти батько отримав в результаті продажу 63/100 частин житлового будинку [ADDRESS] . також [PERSON] вказав, що він отримав ці кошти оскільки між ним і батьком була домовленість про передачу грошей в обмін на те, що [PERSON] подарує онучці [PERSON] ( [PERSON] ) належну йому квартиру [ADDRESS] , що і було здійснено за договором дарування від 08.01.2004 року (зареєстрованого за реєстр. № 51 приватним нотаріусом ЗМНО Андрєєвою В.М.). Вважаючи, що спірна квартира під час шлюбу була набута ним за особисті кошти і тому в силу п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України є його особистою приватною власністю, просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Крім того [PERSON] зазначав у зустрічному позові, що автомобіль ВАЗ 21102, 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] був 07.12.2004 року придбаний ним під час перебування в шлюбі за його власні кошти, отримані ним в результаті від своєї діяльності як підприємця. До того ж цей автомобіль використовувався ним в його підприємницькій діяльності, а не в інтересах сім`ї, а тому це майно в силу вимог ст. 57 СК України слід розглядати як його особисту власність і просив суд визнати заним право особистої власності на автомобіль ВАЗ 21102, 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Одночасно з подачею зустрічного позову [PERSON] подано клопотання про поновлення строку для подачі зустрічної позовної заяви. Також [PERSON] подав відзив на первісну позовну заяву, аргументи якого аналогічні приведеним у зустрічному позові. 28.11.2023 року підготовче судове засідання відкладено для ознайомлення представника позивача зі зустрічним позовом на 23.01.2024 року. 23.01.2024 року у підготовчому судовому засіданні ухвалено про поновлення строку на подання зустрічної позовної заяви та прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання приватною власністю майна, набутого під час шлюбу для спільного розгляду із первісним позовом. Також постановлено ухвалу про витребування доказів від Олександрівської державної податкової інспекції ГУ ДПС у Запорізькій області. Постановлено ухвалу про задоволення клопотання [PERSON] про призначення автотоварознавчої експертизи щодо визначення ринкової вартості автомобіля LADA 110,2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] на час проведення експертизи; проведення експертизи доручено експертам Запорізького НДЕКЦ МВС. Постановлено ухвалу про зупинення провадження у справі до проведення автотоварознавчої експертизи. 06.03.2024 року від заступника директора Запорізького НДЕКЦ МВС надійшов лист щодо оплати вартості проведення експертизи (в розмірі 3634, 96 грн.) та про надання експерту об`єкта дослідження(запропонована дата огляду автомобіля - 28.03.2024 року на 14-00 на території Запорізького НДЕКЦ МВС- вул. Республіканська, 73А). 08.04.2024 року від [PERSON] надійшла заява про звільнення від сплати судових витрат, пов`язаних з проведенням експертизи - з тих підстав, що він є інвалідом ІІ групи довічно. 10.05.2024 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про звільнення від сплати судових витрат, пов`язаних з проведенням експертизи. 22.05.2024року від заступника директора Запорізького НДЕКЦ МВС надійшло повідомлення про неможливість проведення транспортно-товарознавчої судової експертизи. 05.06.2024 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя поновлено провадження у справі, розгляд справи призначено на 22.08.2024 року. 22.08.2024 року від [PERSON] надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з виконанням ним доручення Запорізького місцевого центру з надання БВПД від 03.08.2023 р. № 763 з питання представництва ним інтересів потерпілої у кримінальному провадженні. 22.08.2024 року за клопотанням [PERSON] відкладено судове засідання на 12.11.2024 року. 11.11.2024 року від [PERSON] надійшло клопотання про відкладення судового розгляду справи у зв`язку з його перебуванням на лікарняному. 12.11.2024 року розгляд справи не відбувся через перебування судді у нарадчій кімнаті у кримінальному провадженні. Розгляд справи відкладено на 20.01.2025 року. 16.01.2025 року від [PERSON] надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, а саме, Звіту оцінювача [PERSON] від 11.12.2024 року про оцінку майна - колісного транспортного засобу - автомобіля ВАЗ 21102, реєстраційний номер [NUMBER] , згідно якого вартість автомобіля станом на 11.12.2024 року складає 30 040, 00 грн. 20.01.2025 року в судове засідання з`явилися позивач за первісним позовом [PERSON] , її представник - адвокат Іващенко М.В., відповідач [PERSON] . В судовому засіданні [PERSON] та її представник підтримали свої позовні вимоги, не визнаючи зустрічний позов [PERSON] . Заперечили проти задоволення клопотань [PERSON] про відкладення розгляду справу задля ознайомлення з матеріалами справи та долучення до матеріалів справи звіту про оцінку майна - колісного засобу, що наданий відповідачем 16.01.2025. [PERSON] проти позовних вимог [PERSON] заперечував, вимоги за своїм зустрічним позовом підтримав в повному обсязі. Протокольною ухвалою судом дії [PERSON] , за клопотанням якого розгляд справи неодноразово відкладався, який знову подав клопотання про ознайомлення з матеріалами справи за один робочий день до судового засідання, з матеріалами справи не ознайомився, а тому просив знову відкласти судове засідання, розцінені як такі, що спрямовані на безпідставне затягування розгляду справи, і на підставі ст. 44 ЦПК України визнані зловживанням процесуальними правами, а тому вказане клопотання залишено без розгляду. Крім того, протокольною ухвалою звіт про оцінку майна - колісного засобу, що наданий [PERSON] 16.01.2025, судом не приймається до розгляду на підставі ч. 8 ст. 83 ЦПК України, оскільки вказаний доказ поданий на стадії судового розгляду справи безпосередньо за один робочий день до судового засідання і клопотань про його поновлення строків разом із цим доказом не надавалося. Під час ухвалення рішення суд у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України повинен вирішити чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Суд, дослідивши пояснення сторін та письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 22.07.1995 року перебували у шлюбі, зареєстрованому відділом РАГС Комунарського району м. Запоріжжя, актовий запис № 349 (свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] ). Від шлюбу мають сина - [PERSON] , [INFO] . Наразі шлюб не розірвано, на час подачі [PERSON] позову до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя припинило шлюбні відносини, спільне господарство ними не ведеться. Також судом встановлено і не заперечується сторонами, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана 03 серпня 2001 року, спірний автомобіль був придбаний 07 грудня 2004 року - в період перебування сторін у шлюбі. Правовстановлюючі документи оформлено на одного із подружжя - на ім`я [PERSON] . Таким чином, правовідносини сторін врегульовано приписами Сімейного Кодексу України та відповідними статтями Цивільного Кодексу України. Суть спору полягає в тому, що [PERSON] не визнає права дружини на 1/2 частку майна і вважає, що це майно (нерухоме і рухоме) було придбано за його власні кошти. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.1 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 163 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частинами 1, 2 ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як рекомендує п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (ч. 2 ст. 71 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України). Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням (постанова Верховного Суду від 17.01.2024 у справі № 522/17831/20). З матеріалів справи видно, що в період шлюбу сторін, а саме 03.08.2021 року між родиною [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (Продавці) та [PERSON] (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом ЗМНО Вакуленко С.О. (реєстр. № 5728). Квартира відповідно до законодавства, яке діяло на час вчинення цього договору, згодом була зареєстрована як приватна власність на ім`я [PERSON] у Запорізькому МБТІ за № 188. Не визнаючи позовні вимоги [PERSON] щодо визнання за нею права власності на частину вищевказаної квартири, [PERSON] у зустрічній позовній заяві, посилаючись на те, що ця квартира має бути визнана його особистою приватною власністю в силу положень п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, оскільки була набута під час шлюбу, але за його власні кошти, просив суд визнати за ним право на всю квартиру [ADDRESS] . На підтвердження своїх доводів [PERSON] вказав, що спірна квартира була куплена ним на грошові кошти, які в сумі 27 500 грн. він отримав у 2000 році в подарунок від свого батька - [PERSON] для подальшої купівлі собі квартири. Ці грошові кошти батько отримав в результаті продажу 63/100 частин житлового будинку [ADDRESS] . Також [PERSON] посилався на те, що він отримав ці кошти від батька в зв`язку з домовленістю між ним і батьком -про передачу грошей в обмін на те, що [PERSON] подарує онучці [PERSON] ( [PERSON] ) належну йому квартиру [ADDRESS] , що і було здійснено за договором дарування від 08.01.2004 року (зареєстрованого за реєстр. № 51 приватним нотаріусом ЗМНО Андрєєвою В.М.). Як письмовий доказ [PERSON] надав суду копію Договору купівлі-продажу від 26.12.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом ЗМНО Сосіменко Ю.П. (реєстр. № 4240), з якого видно, що [PERSON] , діючи від імені [PERSON] за дорученням, та [PERSON] уклали цей договір про таке: гр. [PERSON] продав, а гр. [PERSON] купила 63/100 частини жилого будинку [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 416 кв. м. Цей продаж сторони здійснюють за 27 500 грн. Проте зі змісту цього Договору купівлі-продажу не вбачається, що вказані 27 500 грн. були подаровані продавцем [PERSON] синові - [PERSON] з метою подальшої покупки останнім спірної квартири. Також на підтвердження своїх доводів [PERSON] надав суду копію Договору дарування від 08.01.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом ЗМНО Андрєєвою В.М. (реєстр. № 51), з якого вбачається, що гр. [PERSON] ( Даруватель ) подарував, а гр. [PERSON] (Обдарована) прийняла в дар квартиру [ADDRESS] . Дослідивши вищевказані письмові докази, суд дійшов висновку, що ці докази ніяким чином не підтверджують того, що спірна квартира [ADDRESS] , придбана на ім`я [PERSON] 03.08.2001 року(під час шлюбу сторін)була набута ним за особисті кошти, подаровані йому батьком - [PERSON] . За таких обставин суд вважає, що доводи [PERSON] стосовно набуття ним майна (спірної квартири) під час шлюбу, але за його особисті кошти, не знайшли підтвердження, оскільки в справі відсутні належні та достатні докази щодо отримання ним будь-яких грошових коштів від його батька - [PERSON] з метою подальшої купівлі спірної квартири. Також з матеріалів справи вбачається, що в період шлюбу сторін, а саме, 07.12.2004 року на підставі Договору № 190 (ч) купівлі-продажу транспортних засобів, укладеного між ТОВ СТО «Восток» та [PERSON] , останній купив у ТОВ СТО «Восток» автомобіль ВАЗ 21102 вартістю(з ПДВ) 41900 грн. У свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу (серія [NUMBER] ), виданого Запорізьким МРЕВ-1 07.12.2004 року, вказано власником [PERSON] та зазначено наступні дані про автомобіль: реєстраційний номер[NUMBER];марка ВАЗ, модель 21102, рік випуску 2004; колір сірий; номер шасі [NUMBER] ;об`єм двигуна 1500 куб. м. Заперечуючи проти позовних вимог [PERSON] щодо визнання за нею права на 1/2 частину вищевказаного автомобіля, [PERSON] посилався на те, що автомобіль ВАЗ 21102, 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , був 07.12.2004 року придбаний під час перебування у шлюбі за його власні кошти, отримані ним від своєї діяльності в якості підприємця. Також [PERSON] наполягав, що цей автомобіль ним використовувався та використовуються до теперішнього часу в його індивідуальній професійній діяльності, а не в інтересах сім`ї, а тому це майно силу вимог ст. 57 СК України слід розглядати як його особисту власність. Суд зазначає, що вказані доводи суперечать положенням ч. 4 ст. 61 СК України, відповідно до якої речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є також об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, у статті 57 СК України зазначено таке: 1. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. 2. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. 3. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. 4. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної 5. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є виплати (страхові виплати та виплати викупних сум), одержані за договорами страхування життя та здоров`я. 6. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. 7. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Суд дійшов висновку, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] не надав належних та допустимих доказів щодо набуття ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто, наступного майна: квартири [ADDRESS] та автомобіля ВАЗ 21102, 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Також [PERSON] не надав суду належних та допустимих доказів щодо використання ним автомобіля ВАЗ 21102, 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] виключно для здійснення ним професійної діяльності, а не в інтересах сім`ї. У судовому засіданні [PERSON] наголошував на тому, що [PERSON] під час шлюбу не мала достатнього доходу для придбання майна, посилаючись на відомості з Державної податкової служби України про дохід [PERSON] за період з І картала 1998 року по 4 квартал 2002 року. Із вказаної довідки вбачається, що [PERSON] у І кварталі 1998 року на мала доходу, у 2 кварталі отримала 66,40 грн, за 3 та 4 квартал - по 49,80 грн. Далі [PERSON] мала стабільний дохід. Як зазначено у первісній позовній заяві та випливає із пояснень [PERSON] в судовому засіданні, [INFO] у подружжя народився син, за яким вона певний час здійснювала догляд. [PERSON] підтвердив у судовому засіданні, що факт народження сина ним не заперечується, а тому ця обставина в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доведенню. Як згадувалося вище, згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Отже, відсутність доходу у позивачки за час догляду за дитиною не є підставою для визнання набутого у шлюбі майна таким, що не належить сторонам у справі на праві спільної сумісної власності. Позивачка просить здійснити поділ майна зокрема шляхом стягнення з [PERSON] компенсації 1/2 частки ринкової вартості автомобіля LADA 110, 2004 року випуску, державний номер [NUMBER] , в сумі 50 000 грн. Однак такий спосіб поділу майна не є можливим, оскільки відповідач заперечує проти визначеної [PERSON] вартості автомобіля і вказана вартість не підтверджена належними доказами з боку позивача, а наданий 16.01.2025 відповідачем звіт про оцінку майна до розгляду судом не прийнятий на підставі ч. 8 ст. 83 ЦПК України. За наведеного майно подружжя підлягає поділу у рівних частках, тобто первісний позов підлягає задоволенню частково, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України). Враховуючи, що [PERSON] звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», сплачена позивачем сума судового збору підлягає відшкодування за рахунок держави.

Outcome: partial