Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] та [PERSON] про припинення права власності на частку у квартирі [ADDRESS] та визнання за нею права власності на цю частку у вказаній квартирі. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] помер [PERSON] батько сторін по справі. Після його смерті відкрилася спадщина на 1/3 частку квартири [ADDRESS] . Спадщину після його смерті прийняли дружина [PERSON] та діти [PERSON] та [PERSON] . Позивач від належної їй частки у спадковому майні відмовилася на користь матері [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на\~ 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Спадщину після смерті [PERSON] прийняла позивач по справі [PERSON] . Також позивач є власником 1/3 частки спірної квартири. Таким чином позивач є власником 5/6 часток\~ квартири [ADDRESS] , а відповідачам по справі належить кожній по 1/12 частці вказаної квартири. Позивач стверджує, що відповідачі квартирою не користуються, не утримують майно та не сплачують комунальні послуги. Крім того, вони мають інше житло, де постійно проживають. Спільне користування квартирою є неможливим, виокремити належні відповідачам частки\~ для самостійного проживання як окреме приміщення теж є неможливим, оскільки частка кожного з відповідачів складає 5,8 кв.м. загальної площі та близько 3 кв.м. житлової, що не може представляти собою ізольовану квартиру. Враховуючи викладене та зважаючи на ту обставину, що позивач не має іншого житла, постійно проживає у спірній квартирі, утримує її, ремонтує та сплачує комунальні послуги, звернулася до суду з позовом в якому просить припинити право власності [PERSON] та [PERSON] на їх частки у квартирі [ADDRESS] та визнати за нею право власності на ці частки у вказаній квартирі. В судове засідання позивач не з`явилася. Представник позивача надав суду заяву в якій розгляд справи просив проводити без його участі та участі позивача. На задоволенні позову наполягав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву в якій розгляд справи просила проводити без її участі, проти задоволення позову не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. За таких обставин суд проводить розгляд справи у відсутності сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ч.1ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч.1ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відтак, правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до п.1 ч.2ст.16 ЦК України визнання права визначено одними із способів захисту цивільних прав та інтересів. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем. Судом встановлено та вбачається із свідоцтва про право власності на житло від 25 вересня 2001 року, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві власності належить\~ квартира [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] 23 лютого 2007 року зареєстрували шлюб. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 січня 2012 року, спадкоємцями після смерті [PERSON] є дружина - [PERSON] та доньки [PERSON] та [PERSON] . Свідоцтво про право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , після смерті [PERSON] \~ видано [PERSON] . Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав від 28.02.2012 №33310308, право власності на 1/6 частку квартири [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] померла [INFO] в м. Сміла. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.09.2022 №310079278, [PERSON] є власником 1/2 частки квартири [ADDRESS] . Відповідно до копії технічного паспорту, квартира [ADDRESS] від 25 червня 2020 року,\~ складається з трьох кімнат житловою площею 38.2 кв.м, кухні площею 10,0 кв.м, вбиральні площею 1,4 кв.м, ванної кімнати площею 2,8 кв.м та коридору площею 12.1 кв.м. Квартира обладнана лоджіями площею 1,7 та 2,9 кв.м. та балконом 1,0 кв.м. Загальна площа квартири 70,1 кв.м. Місце проживання [PERSON] відповідно до даних її паспорта серії [NUMBER] виданого Смілянським МВ УМВС України в Черкаській області, зареєстровано з 14 січня 2009 року\~ в квартирі [ADDRESS] . Відповідно до актів голови ОСББ «Центр-4»\~ від 22 грудня 2022 року та 15 липня 2023 року\~ [PERSON] , 1983 року народження, зареєстрована в квартирі [ADDRESS] .\~ [PERSON] та [PERSON] у вказаній квартині не зареєстровані та ніколи не проживали. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно вимог ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно ст. ст.317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до приписів ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За ч. ч. 1-3 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позовна будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 572/2515/15-ц, від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19, від 02 листопада 2023 року у справі № 592/7624/22. Матеріалами справи встановлено, що відповідачем [PERSON] надано суду\~ заяву про визнання позовних вимог в повному обсязі. При вирішенні справ суд керується процесуальним законом, який в даному випадку чітко визначає умови, за яких суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Такими умовами, згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України є: 1) якщо визнання позову суперечить закону; 2) якщо таке визнання порушує права свободи чи інтереси інших осіб. Згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 78 ЦПК України та відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд\~ вважає, що в даному випадку визнання позову [PERSON] безпосередньо не порушує її права, свободи чи інтереси, оскільки остання наполягала на задоволенні позову, відтак суд не вбачає підстав не прийняття заяви [PERSON] про визнання позову, оскільки таке визнання не буде суперечить нормам матеріального права. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності на частку у квартирі [ADDRESS] та визнання за нею права власності на цю частку у вказаній квартирі підлягають до задоволення. Щодо вирішення спору в частині позовних вимог до відповідача [PERSON] суд зазначає наступне. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Положеннями ст.319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною першою статті 355 ЦК України встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Правова норма, закріплена п.4 ч.1 ст.365 ЦК України не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України «таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї» перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи. Згідно з ч.1,2 ст. 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Отже, стаття 365 ЦК України регулює випадки, коли позивач, співвласник майна, має на меті позбавлення права власності на частку майна інших співвласників, відповідачів у справі. Інститут права спільної власності характеризується множинністю суб`єктів та єдністю об`єкта. Він оформлює відносини з приводу приналежності майна (речі) одночасно кільком особам суб`єктам відносин власності (співвласникам). Причому відносини спільної власності можуть виникати між будь-якими суб`єктами права власності фізичними, юридичними особами, державою, територіальними громадами тощо. Суб`єкти права спільної власності, як і будь-який власник, на свій розсуд володіють, користуються і розпоряджаються належним їм майном, але правомочності володіння, користування і розпорядження даним майном вони здійснюють сумісно. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в ст. 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності». Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.11.2021 року у справі № 754/16751/18 (провадження № 61-10039св21), аналіз положень ст. 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) вказано, що «право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (ч.1ст.365ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2 ст. 365 ЦК України)». У постанові Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 736/659/19 зроблено правовий висновок про те, що неможливість виділення частки в натурі в окреме жиле приміщення та неприязні відносини між співвласниками не є безумовними підставами для примусового припинення права власності на частину належного особі майна, якщо таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. В позовній заяві позивачка зазначила, що спірна квартира є неподільною, а спільне володіння та користування нею є неможливим, зокрема відповідач [PERSON] витрат по утриманню квартири не несе, комунальні послуги не сплачує\~ та квартирою взагалі не користується, однак, будь-яких доказів на підтвердження вказаного суду не надала. Суд звертає увагу, що позивачем також не доведено та не надано суду доказів на предмет того, що припинення права власності на частку квартири відповідача [PERSON] не завдасть істотної шкоди її інтересам та інтересам членам її сім`ї. Та обставина, що відповідач не проживає у спірній квартирі сама по собі не є підставою для висновку про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено. Таким чином, у даному випадку, на думку суду, у разі задоволення позову в частині позовних вимог до [PERSON] буде порушено принцип рівності прав співвласників, а правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовна заява\~ [PERSON] \~ в частині вимог до [PERSON] не підлягає до задоволення з наведених вище підстав.

Outcome: partial