Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-19 00:00:00

Позивач [PERSON] \~звернулася до\~суду з\~позовом до [PERSON] про визнання права на обов`язкову частку у спадщині. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер [PERSON] , який був батьком позивача. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, зокрема на земельну ділянку з кадастровим номером 7124387300:03:000:1475, загальною площею 3,2966га. За життя [PERSON] 04.07.2020 склав заповіт відповідно до якого зазначену вище земельну ділянку він заповів своєму сину [PERSON] . Окрім [PERSON] , до першої черги спадкування належать дочка померлого [PERSON] [PERSON] та дружина [PERSON] . Оскільки [PERSON] має інвалідність ІІ групи, а [PERSON] на момент смерті спадкодавця перебувала з ним в зареєстрованому шлюбі, то вони у відповідності до ст. 1241 ЦК України мають право на обов`язкову частку у спадщині, а саме у розмірі 1/6 частини земельної ділянки кожна. В подальшому, [PERSON] повідомив [PERSON] про те, що він та [PERSON] мають намір відмовитись від своїх прав на спадкування на її користь, щоб в подальшому розділити земельну ділянку порівну. 11 листопада 2020 року [PERSON] та [PERSON] подали до приватного нотаріуса Уманського районного нотаріального округу Вострикової О.І. заяви про відмову від прийняття спадщини після смерті [PERSON] , в свою чергу [PERSON] подала заяву до нотаріуса про прийняття спадщини. Однак, 05.02.2021 відповідач подав до приватного нотаріуса Уманського районного нотаріального округу Вострикової О.І. заяву про відкликання заяви про відмову в прийнятті спадщини та 04.08.2022 отримав свідоцтво про право на спадщину 5/6 земельної ділянки з кадастровим номером 7124387300:03:000:1475 та того ж дня, за ним зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно право власності на 5/6 зазначеної вище земельної ділянки. Таким чином, внаслідок недобросовісних дій відповідача, що мають ознаки обману [PERSON] позбавлена своїх майнових прав щодо отримання обов`язкової частки у спадщині, що залишилась після смерті її батька [PERSON] , а саме на 1/6 частину земельної ділянки з кадастровим номером 7124387300:03:000:1475. З врахуванням зазначеного, позивач просить суд: визнати за [PERSON] право на обов`язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , у розмірі 1/6 частини земельної ділянки за кадастровим номером 7124387300:03:000:1475 площею 3,2977га; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 04.08.2022, видане на ім`я [PERSON] приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Востриковою О.І. зареєстроване в реєстрі за №284, в частині визначення частки спадщини, а саме щодо 1/6 частини земельної ділянки з кадастровим номером 7124387300:03:000:1475, площею 3,2977га; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , у розмірі 1/6 частини земельної ділянки з кадастровим номером 7124387300:03:000:1475 площею 3,2977га. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, представник позивача подав до суду заяву в якій просив розглядати справу у його відсутність та відсутність позивача. При цьому, в судовому засіданні 24.12.2024 позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав та мотивів, які наведені у позовній заяві, просили задоволити позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення від 15.10.2024, 07.11.2024. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що позивач та відповідач це її діти. Після смерті її чоловіка [PERSON] , син [PERSON] та дочка [PERSON] вирішили, що відмовляться від своєї частки у спадщині на її користь. В нотаріуса написали одночасно заяви діти на відмову від своїх часток у спадщині, а вона на прийняття спадщини. Через деякий час їй стало відомо, що син [PERSON] подав до нотаріуса заяву, якою відкликав раніше подану заяву про відмову від своєї частки спадщини та прийняв спадщину після смерті [PERSON] . Вважає, що відповідач діяв не добросовісно по відношенню до свої сестри [PERSON] , яка має право на обов`язкову часку у спадщині після смерті свого батька. Згідно із ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Беручи до уваги позицію позивача та її представника, дослідивши матеріали справи і наявні в них докази, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 21.09.2020 року (а.с.13), після смерті якого відкрилась спадщина. За життя померлий розпорядився своїм майном та залишив заповіт від 04.07.2020 року, яким [PERSON] належну йому на праві особистої власності земельну ділянку (пай) площею 3,2977га, кадастровий номер 7124387300:01:1475, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Рижавської сільської ради Уманського району Черкаської області заповідав [PERSON] (а.с.8). Своєю заявою до приватного нотаріуса Уманського районного нотаріального округу від 11.11.2020 [PERSON] відмовилась від прийняття спадщини, яка залишилась після смерті її батька [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.5). Своєю заявою від 11.11.2020 [PERSON] відмовився від прийняття спадщини, яка залишилась після смерті його батька [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.14). [PERSON] відповіднодо поданої нею заяви до приватного нотаріуса Уманського районного нотаріального округу від 11.11.2020 прийняла спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.6). 05.02.2021 року [PERSON] подав заяву приватному нотаріусу Уманського районного нотаріального округу Востриковій О.І. про відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини (а.с.9). 04.08.2022 [PERSON] подав заяву приватному нотаріусу Уманського районного нотаріального округу Востриковій О.І. про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а саме на земельну ділянку площею 3,2977га (кадастровий номер 7124387300:03:000:1475), розташованої на території Рижавської сільської ради Уманського району, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, після смерті його батька [PERSON] (а.с.7). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно [PERSON] є власником 5/6 частин земельної ділянки площею 3,2977га, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 7124387300:03:000:1475 на підставі свідоцтва про право на спадщину, за заповітом, серія та номер:284, виданий 04.08.2022, видавник приватний нотаріус Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Вострикова О.І. (а.с.4). Відповідно до пояснень від 11.03.2024 р., відібраних в порядку ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» [PERSON] пояснила, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] . За життя її чоловік мав у власності земельну ділянку (пай) розміром 3,2977га. Вона з покійним чоловіком має двоє дітей [PERSON] та [PERSON] . Незадовго до смерті [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого заповів земельну ділянку сину [PERSON] . Після смерті чоловіка до неї підійшов [PERSON] та сказав, що він та дочка, оскільки вона має право на обов`язкову частку в спадщині внаслідок інвалідності, мають бажання відмовитись від своїх часток на її користь, а в подальшому земельну ділянку розділити порівну, на що вона погодилась. Потім вони втрьох поїхали до нотаріуса та повідомили про свої наміри. Далі нотаріус підготувала відповідні заяви, які вони підписали, не читаючи. Вона написала заяву про вступ у спадщину, а її діти написали заяви про відмову від спадщини. Далі їй стало відомо, що її син [PERSON] написав заяву, якою відмовляється від своєї попередньої заяви про відмову від спадщини. Таким чином, як вважає [PERSON] , її син [PERSON] шляхом недобросовісних дій позбавив можливості на отримання обов`язкової частки у спадщині [PERSON] (а.с.12). Відповідно до статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. По даній справі позивач звернулася до суду за захистом своїх прав, як спадкоємця, яка, на її думку, має право на спадщину згідно ст.1241 ЦК України - обов`язкову частку. Відповідно до Цивільного кодексу України особа має право розподілити спадкове майно та призначити спадкоємців за допомогою заповіту. Водночас незалежно від змісту заповіту закон гарантує визначену частку спадщини, яка називається обов`язковою часткою, певній категорії осіб. Відповідно до ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її на підставі ст. 1268 ЦК України. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини яка відкривається з дня смерті особи або з дня, з якого вона оголошується померлою. Своєю заявою до приватного нотаріуса Уманського районного нотаріального округу від 11.11.2020 [PERSON] відмовилась від прийняття спадщини, яка залишилась після смерті її батька [PERSON] , який помер [INFO] . В заяві [PERSON] зазначено, що їй відомо, що ця заява є безумовною і беззастережною, має місце стосовно усього спадкового майна і може бути відкликана нею протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Їй роз`яснено про правові наслідки цієї відмови. Відповідно до ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Як роз`яснено у пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. У Цивільному кодексі України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 в справі №761/26815/17 (провадження №61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.11.2018 у справі №2-1316/2227/11 (провадження №61-12290св18) зроблено висновок, що: «у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо». З досліджених матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] відмовилися від прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , однак відповідач [PERSON] в подальшому скористався своїм правом на відкликання такої заяви, на протязі встановленого законом шестимісячного строку, та прийняв спадщину. Прийняття або відмова від прийняття спадщини це особисте рішення, а не обов`язок спадкоємця. Доцільність відмови залежить від конкретної життєвої ситуації. При цьому слід зазначити, що життєві обставини іноді кардинально змінюються, тому особа, що відмовляється від спадщини, завжди може відкликати свою заяву в межах загального строку прийняття спадщини та скористатись усіма правами спадкоємця, що передбачені законом. Зміна думки щодо відмови від спадщини у зв`язку з невиконанням певних домовленостей у подальшому особою, на користь якої здійснена така відмова, не може бути достатньою підставою для визнання заяви про відмову від спадщини недійсною відповідно до положень статті 230 ЦК. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 3 листопада 2021 року у справі № 303/2113/19. Таким чином, з врахуванням зазначених обставин справи та відповідних їм норм законодавства про спадкування, суд прийшов до висновку, що позовна заява [PERSON] не підлягає до задоволення в повному обсязі. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Так, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не мо же ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», § 58, від 10 лютого 2010 року). Згідно з пунктом 9 частини першої\~статті 5 Закону України «Про судовий збір»\~від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп.

Outcome: dismissed