Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовними вимогами до Офісу Генерального прокурора, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Києві і просить стягнути з Державного бюджету України через державну казначейську службу України на користь позивача 100000,00 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що 10.10.2014 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42014100000001186 за його заявою внесено відомості щодо можливих неправомірних дій старшого слідчого з особливо важливих справ Генеральної прокуратури України [PERSON] при розслідуванні кримінальної справи № 02-39956, порушеної стосовно позивача за ч. 2 ст. 191 Кримінального кодексу України. Ураховуючи, що слідство у зазначеному кримінальному провадженні тривало понад 9 років, процесуальні рішення про закриття провадження тричі оскаржувались позивачем та скасовувались за його заявами у судовому порядку, він вважає, що незаконними рішеннями, протиправною довготривалою бездіяльністю, неефективним розслідуванням йому спричинено моральну шкоду. Зокрема, за твердженнями [PERSON] з вини відповідачів він відчуває глибокі моральні страждання, протягом тривалого часу змушений готувати документи та виїжджати до судів, щоб викрити посадових та службових осіб у прийнятті незаконних рішень і примусити через ухвали слідчих суддів розслідувати кримінальне провадження, тому просить відшкодувати моральну шкоду у розмірі 100000,00 грн. Заявлений розмір заподіяної позивачу незаконною бездіяльністю органів досудового розслідування моральної шкоди, він також обґрунтовує, що саме з бездіяльністю органу досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42014100000001186 він переніс ішемічний інсульт на тлі загострення цукрового діабету і гіпертонічної хвороби про що свідчить довідка Черкаської обласної лікарні від 16.02.2023 № 579, загострення хронічного цукрового діабету, підвищення цукру в крові у три рази понад допустимих норм, про що свідчить аналіз ДНК-Лабораторії від 15.02.2022 (т. 1 а.с .1-45). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01.04.2024 цивільну справу направлено за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва (т. 1 а.с 48-49). 08.04.2024 позивачем [PERSON] подано апеляційну скаргу на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 01.04.2024 (т. 1 а.с. 56-69). 29.04.2024 позивачем [PERSON] клопотання про відкликання апеляційної скарги (т. 1 а.с. 77-82). Ухвалою Київського апеляційного суду від 01.05.2024 заяву [PERSON] про відкликання апеляційної скарги задоволено, апеляційну скаргу повернуто апелянту (т. 1 а.с. 83). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.04.2024 цивільну справу прийнято до провадження судді Новака Р.В. та призначено до розгляду за правилами позовного (спрощеного) провадження з повідомленням (викликом) сторін (т. 1 а.с. 92). 21.06.2024 представником відповідача Офісу Генерального прокурора - Диким О.В. до суду було подано відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову, оскільки він є безпідставним та необгрунтованим. Зазначав, що сам факт звернення позивача із заявами до правоохоронних органів чи до суду не може свідчити про реальне порушення його прав. Не погоджуючись з рішеннями слідчого та прокурора, позивач у повному обсязі реалізує своє конституційне право на доступ до правосуддя шляхом звернення до слідчого судді, який згідно з п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України здійснює судовий контроль за додержанням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні. Також вказував на той факт, що [PERSON] вже звертався у справі № 755/2839/22 із позовом до Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора, Державного бюро розслідувань про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю органів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42014100000001186. Тобто, наведені у позові [PERSON] обставини справи вже були предметом судового розгляду, за результатами якого сформована відповідна правова позиція щодо доводів позивача, а саме - щодо завдання йому моральної шкоди неправомірною бездіяльністю органів досудового розслідування - закриттям кримінального провадження № 42014100000001186, незаконними, на думку позивача, рішеннями, протиправною довготривалою бездіяльністю, неефективним розслідуванням, в якому позивач просив, з урахуванням уточнених позовних вимог, стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь позивача у відшкодування моральної шкоди у розмірі 300000,00 грн. У справі № 755/2839/22 рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13.09.2023, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 05.12.2023, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора, Державного бюро розслідувань, Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Києві про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю органів досудового розслідування, відмовлено повністю. Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.01.2024 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON] на судові рішення у справі № 755/2839/22. Ухвалюючи постанову у вказаній справі суд апеляційної інстанції зазначив що, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач, звертаючись до слідчих суддів зі скаргам в межах кримінального провадження № 42014100000001186, реалізовував свої права прямо передбачені нормами КПК України та неодноразове скасування постанов слідчого про закриття кримінального провадження не свідчить про наявність вини та завдання цим моральної шкоди позивачу, діями або бездіяльністю працівників органу досудового розслідування (т. 1 а.с. 120-133). 03.07.2024 представник відповідача Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві - Ковальова А.Г. подала до суду відзив на позовну заяву у якому просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки, звернення позивача до ТУ ДБР у м. Києві віддалені у часі від ймовірно первинної шкідливої події низкою проміжних фактів, із яких деякі є самостійною ланкою причинного ланцюга, не пов`язаного з відносинами, що склалися у позивача із ТУ ДБР у м. Києві. Так, позивач вже звертався з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої державою, внаслідок безпідставного порушення щодо нього кримінальної справи, яка в подальшому була закрита за відсутності події та складу порушення і на відшкодування такої шкоди, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26.03.2012 у справі № 2604/931/2012 було стягнуто шкоду з держави. У вказаній справі позивач пов`язував свої моральні страждання та погіршення свого фізичного стану з незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Встановивши дійсність нанесення моральної шкоди позивачу, суд стягнув на користь останнього моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн. Вирішуючи зазначений спір, суд дійшов висновку про наявність факту завдання моральної шкоди [PERSON] протиправними діяннями посадових осіб Генеральної прокуратури України в рамках проведення досудового слідства у кримінальній справі № 02-39956 відносно позивача за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 Кримінального кодексу України, яка постановою від 2 квітня 2009 року закрита на підставі п. 2 ст. 6 Кримінального процесуального кодексу України, за відсутністю в діянні складу злочину. Зазначала, що судом у справі № 2604/931/2012 встановлено, що моральна шкода [PERSON] завдана внаслідок незаконних дій посадових осіб Генеральної прокуратури України, та пов`язана з розладом нормального життя позивача, нервової напруги та переживань за захист порушених прав під час проведення досудового слідства, розладом здоров`я та проведенням необхідних витрат, у зв`язку з його відновленням, звернення позивача до суду за захистом його порушених прав, честі, гідності та ділової репутації, неможливістю врегулювання питання мирним шляхом. При цьому судом враховано, що [PERSON] перебував в лікарні на стаціонарному лікуванні з 29 жовтня 2008 року по 14 листопада 2008 року з діагнозом гіпертонічна хвороба II ступеню, гіпертензивне серце, стенокардія напруги, ФК-ІІ, атеросклероз коронарних артерій, аорти, атеросклеротичний кардіосклероз, атеросклероз сосуду головного мозку, дисциркуляторна і дисметаболічна енцелофалопатія І-ІІ ст., астено-невротичний синдром, цукровий діабет, тип II, середнього ступеню тяжкості в стадії компенсації, діабетична антигіопатія нижніх кінцівок, полінейропатія, ангіоретінопатія, нефропатія, язвена хвороба 12-перстної нирки, хронічний гастродуоденіт в фазі нестійкої ремісії, жовчокам`яна хвороба, хронічний холецистит в фазі неповної ремісії, хронічний гепатит, хронічна лінфовенозна недостатність нижніх кінцівок. Ураховуючи зазначене, достеменно вбачається, що всі ті обставини, на які позивач вказує у справі № 757/2839/22, як на відповідні втрати від бездіяльності органу досудового розслідування кримінального провадження № 42014100000001186, вже існували ще у 2008 році, наводилися позивачем у попередньому позові, досліджені судом та враховані при його задоволенні та відшкодуванні [PERSON] моральної шкоди. Водночас ст. 23 Цивільного кодексу України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Однак, всупереч зазначеній нормі [PERSON] вдається до повторного використання однієї й тієї ж мотивації для стягнення моральної шкоди у різних судових справах. Що ж стосується доводів позивача про заподіяння моральної шкоди бездіяльністю слідчих та прокурорів у кримінальному провадженні № 42014100000001186, то зазначені твердження викликані лише невдоволенням позивача з прийнятим рішенням у ньому. Водночас позивачеві також відомо, що в межах цієї цивільної справи неможливо проводити аналіз дій чи бездіяльності слідчих, які проводили досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42014100000001186, оскільки правова оцінка таким діям повинна надаватись виключно в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом (т. 1 а.с. 134-177). 04.07.2024 позивачем [PERSON] до суду було подано відповідь на відзив відповідача Офісу Генерального прокурора, у якій зазначав, що позов є обгрунтованим, незаконними рішеннями, протиправною довготривалою бездіяльністю та неефективним розслідуванням позивачу було спричинено моральну шкоду, у зв`язку з тим, що з вини відповідачів він відчував глибокі моральні страждання, протягом тривалого часу змушений готувати документи та виїжджати до судів, що викрити посадових та службових осіб у прийнятті незаконних рішень і примусити через ухвали слідчих суддів Печерського районного суду м. Києва розслідувати кримінальне провадження, які незаконного слідчими тричі безпідставно закривалися. Зазначав, що його позовна заява мотивована тим, що надмірна тривалість кримінального провадження, викликана протиправною бездіяльністю осіб органу досудового розслідування, безумовно свідчить про порушення прав позивача та неефективність досудового розслідування, яке з огляду на його хід явно безпідставно триває досить великий проміжок часу, що однозначно призвело до його моральних страждань. Скасування судом процесуальних рішень уповноважених осіб під час досудового розслідування є безумовною підставою для висновку про порушення прав позивача, оскільки правовою підставою для відшкодування шкоди є не факт скасування процесуальних рішень, а саме систематичне прийняття відповідних рішень, що свідчить про протиправну бездіяльність. Посадових осіб відповідача, надмірну тривалість досудового розслідування (т. 1 а.с. 178-186). 04.07.2024 позивачем [PERSON] до суду було подано відповідь на відзив (т. 1 а.с. 187-196). 12.07.2024 представником відповідача Державної казначейської служби України - Тимофєєвою Т.М. до суду будо подано відзив на позовну заяву, у якому остання просила відмовити у задоволенні позову, оскільки: 1) позивач помилково визначив казначейство, яке відповідно до законодавства є органом виконання рішень суду про стягнення шкоди з державного бюджету, відповідачем у цій справі; 2) стягнення шкоди з Державного бюджету України через казначейство є необґрунтованим і таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права; 3) відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вину; 4) на сьогоднішній день не існує жодного судового рішення, яким би дії органів прокуратури та слідчих ТУ ДБР, розташованого в м. Києві або Державного казначейства України були визнані незаконними. При цьому4, звернення позивача зі скаргами на дії або бездіяльність органів прокуратури та слідчих ТУ ДБР, розташованого у м. Києві до суду в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому шкоди (т. 1 а.с. 197-222). 23.07.2024 позивачем [PERSON] до суду було подано відповідь на відзив відповідача Офісу Генерального прокурора аналогічну за своїм змістом до раніше поданої 04.07.2024 (т. 1 а.с. 229-237). 11.09.2024 представник відповідача Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві - Ковальова А.Г. подала до суду додаткові пояснення по справі (т. 2 а.с. 5-15). Відповідно до протоколу судового засідання від 14.11.2024 в судовому засіданні було заслухано пояснення позивача [PERSON] та представника відповідача Офісу Генерального прокурора -Дикого О.В. по справі, у зв`язку з закінченням часу відведеного на розгляд справи оголошено перерву до 20.01.2025 (т. 2 а.с. 41). У судовому засіданні позивач [PERSON] просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві, до матеріалів справи долучено письмовий текст дебатів позивача. Представник відповідача Офісу Генерального прокурора - Дикий О.В просив відмовити в задоволені позову з підстав зазначених у відзиві, а також звернути увагу на постанову апеляційного суду щодо аналогічної справи. Представник відповідача Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві - Ковальова А.Г. просила відмовити в задоволені позову з підстав зазначених у відзиві та у додаткових поясненнях. Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (далі - ТУ ДБР у м. Києві) здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42014100000001186 від 10.10.2014 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 374, ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 371, ч. 2 ст. 372 КК України. Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні розпочато за заявою [PERSON] від 15.09.2014 щодо можливих неправомірних дій старшого слідчого з ОВС Генеральної прокуратури України [PERSON] при розслідуванні кримінальної справи № 02-39956, порушеної стосовно [PERSON] за ч. 2 ст. 191 КК України. Постановою старшого слідчого Генеральної прокуратури України Гронського В.В. від 22.02.2016 кримінальне провадження № 42014100000001186 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із відсутністю в діях старшого слідчого з ОВС ГСУ Генеральної прокуратури України [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 374 КК України. Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 01.12.2016 постанову старшого слідчого Генеральної прокуратури України Гронського В.В. від 22.02.2016 про закриття кримінального провадження № 42014100000001186 скасовано. 27.02.2018 ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва скаргу [PERSON] на бездіяльність Генеральної прокуратури України, яка полягає у невиконанні ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 01.12.2016 у кримінальному провадженні № 42014100000001186 та зобов`язання вчинити дії задоволено частково: зобов`язано уповноважених осіб Генеральної прокуратури України виконати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 01.12.2016 у кримінальному провадженні № 42014100000001186. Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 17.07.2019 постанову слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури Київської області Сейка Д.В. від 28.05.2019 про закриття кримінального провадження № 42014100000001186 скасовано. У зв`язку з початком роботи Державного бюро розслідувань та ліквідацією слідчих підрозділів в органах прокуратури, подальше розслідування кримінального провадження 21.08.2019 було доручено слідчим ТУ ДБР у м. Києві. Процесуальне керівництво у вказаному кримінальному провадженні здійснюється групою прокурорів Київської міської прокуратури з 21.04.2021 (за наслідками визначення прокурорами Київської обласної прокуратури 12.04.2021 підслідності кримінальних правопорушень за слідчими першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Києві) ТУ ДБР у м. Києві). Слідчим другого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Києві Братіновим І.І. 01.06.2022 прийнято рішення про закриття провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, яке ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 13.03.2024 скасовано. Після надходження ухвали на адресу ТУ ДБР у м. Києві, 14.04.2024 відновлено закрите провадженні. Слідство у кримінальному провадженні триває. Позивач просить про стягнення з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України у відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн. Підставою для задоволення позовних вимог позивачем зазначено бездіяльність органів досудового розслідування та надмірну тривалість досудового розслідування. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені статтею 1167 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Предметом позову у цій справі є відшкодування моральної шкоди, спричиненої неправомірними діями та бездіяльністю органу державної влади, що здійснює досудове розслідування, то, відповідно до частини шостої статті 1176 ЦК України така шкода відшкодовується на загальних підставах. Загальні підстави відшкодування шкоди, завданої органом державної влади та посадовою або службовою особою органу державної влади передбачені статтями 1173, 1174 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17). Відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи, відповідно, їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим, орган державної влади або орган місцевого самоврядування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17). Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. При з`ясуванні фактів, з якими закон пов`язує відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог ст.1167 ЦК України, яка визначає підстави покладання обов`язку по відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Як роз`яснено в п. 3 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31.03.2005 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. Судом досліджено рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13.09.2023 та постанову Київського апеляційного суду від 05.12.2023 по справі № 755/2839/22 (позов [PERSON] до Державної казначейського служби України, Офісу Генерального прокурора, Державного бюро розслідувань про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю органів досудового розслідування у кримінальному провадження № 42014100000001186), відповідно до яких суд першої інстанції встановив, що скасування постанов про закриття кримінального провадження не свідчить про доведеність спричинення моральної шкоди позивачу та порушення його прав тривалістю проведення слідчих дій. Суд першої інстанції встановив недоведеність позивачем неправомірної поведінки органів досудового розслідування, внаслідок вчинення якої були порушені права позивача, суд вважав недоведеним той факт, що позивачу була спричинена моральна шкода внаслідок тривалих строків розслідування кримінальної справи за заявою позивача про вчинення посадовими особами кримінальних злочинів під час порушення іншої кримінальної справи, щодо вчинення злочину самим позивачем яка була закрита за відсутністю складу правопорушення. Також суд виходив з недоведеності прямого причинного зв`язку між скасуванням постанов про закриття кримінального провадження, тривалістю такого кримінального провадження та обставинами на які посилався позивач як на підставу отримання ним моральних страждань. Дослідивши матеріали справи, колегія суддів Київського апеляційного суду встановила, що ті обставини справи, які суд вважав встановленими, повністю підтверджуються доказами у справі, а висновок суду про відсутність складу цивільного правопорушення, та наявності підстав для притягнення держави до відповідальності за завдану позивачу шкоду відповідає таким обставинам та вимогам Закону. Доводи апеляційної скарги про те, що позивачу моральну шкоду було завдано протиправною довготривалою бездіяльністю, неефективним розслідуванням йому спричинено моральну шкоду, у зв`язку з тим, що з вини відповідачів він відчуває глибокі моральні страждання, протягом тривалого часу змушений готувати документи та виїжджати до судів, щоб викрити посадових та службових осіб у прийнятті незаконних рішень. Разом з цим, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач, звертаючись до слідчих суддів зі скаргам в межах кримінального провадження № 42014100000001186, реалізовував свої права прямо передбачені нормами КПК України та неодноразове скасування постанов слідчого про закриття кримінального провадження не свідчить про наявність вини та завдання цим моральної шкоди позивачу, діями або бездіяльністю працівників органу досудового розслідування. Київським апеляційним суд враховано, що за результатами досудового розслідування 01.06.2022 було прийнято рішення про закриття кримінального провадження № 42014100000001186 від 10.10.2014 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, за відсутністю складу кримінального право-порушення, що [PERSON] не оскаржувалось. В судовому засіданні апеляційного суду [PERSON] пояснив, що він не має наміру оскаржувати таку постанову. Тобто, судом встановлено, що на протязі більше 7 років органи досудового розслідування проводили слідчі дії за зверненням позивача, яке за результатами такого розслідування так і не підтвердилось, не підтвердився факт вчинення неправомірних кримінально-карних дій посадовими особами, вчинення службових злочинів під час порушення кримінальної справи, щодо позивача. За таких обставин, суд прийшов до висновку , що тривалістю такого розслідування, яке мало місце фактично за безпідставним зверненням самого позивача, права останнього не можна вважати порушеними. При цьому суд враховує, що позивач за своєю посадою є обізнаним з кримінальним та кримінально-процесуальним законодавством і міг передбачити наслідки розслідування його звернень, в разі якщо повідомлені ним факти не знайдуть свого доказового підтвердження. Суду не було надано доказів, що саме через тривале розслідування не вдалося встановити винуватих осіб та притягнути їх до кримінальної відповідальності. За таких обставин апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не довів належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами існування одночасно трьох умов: неправомірних дій органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, які є необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності у спосіб відшкодування моральної шкоди. Посилання позивача на те, що внаслідок неправомірних дій службових осіб, які сфабрикували проти нього кримінальну справу, він змушений був завчасно звільнитись з роботи та змушений був відстоювати свої права в кримінальному та адміністративному судочинстві, колегія суддів апеляційного суду не прийняла, оскільки судом встановлено, що позивач вже звертався з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої державою, внаслідок безпідставного порушення щодо нього кримінальної справи, яка в подальшому була закрита за відсутності події та складу порушення і на відшкодування такої шкоди, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 березня 2012 року у справі № 2604/931/2012 було стягнуто шкоду з держави. У вказаній справі позивач пов`язував свої моральні страждання та погіршення свого фізичного стану з незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Встановивши дійсність нанесення моральної шкоди позивачу, суд стягнув на користь останнього моральну шкоду у розмірі 20 000 грн. Доводи апеляційної скарги про те, що суд не надав належної оцінки медичній документації в тому числі довідці № 579 Черкаської обласної лікарні, яка підтверджує погіршення його стану здоров`я, колегія суддів не приймає, оскільки в даній справі позивач посилався саме на те, що тривалістю слідства йому завдана моральна шкода, але не довів, що погіршення його стану здоров`я настало саме через таку тривалість під час розслідування кримінальної справи за його зверненням. Слід зазначити, що в справі де позивач просив відшкодувати йому моральну шкоду його незаконним кримінальним переслідуванням, він також посилався на погіршення здоров`я і в тій справі цей фактор був врахований під час визначення йому розміру відшкодування. Посилання позивача на висновки, зазначені у постанові Верховного Суду від 14.02.2022 у справі № 550/336/21 та в інших справах про які вказано в апеляційній скарзі, колегія суду не приймає з огляду на наступне. Висновки у вказаної справи та встановлені судами фактичні обставини є відмінними у порівнянні зі справою, яка переглядається. Так дана справа відрізняється тим, що позивач посилається на тривалість розслідування в кримінальній справі за результатами якої вже остаточно встановлено, що заяви позивача про злочин не підтвердились. Кримінальна справа закрита за відсутністю складу кримінального правопорушення. Ця справа відрізняється тим, що позивач сам є працівником правоохоронних органів, і подаючи заяву про вчинення злочинів, міг і повинен був знати про наслідки не підтвердження свого повідомлення належними доказами. Тобто, подавши безпідставну заяву позивач просить, щоб держава сплатила йому 300000 грн. за те, що правоохоронні органи тривалий час були задіяні в слідчих діях за такою заявою, і так і не змогли віднайти докази на підтвердження фактів зазначених позивачем. Також дана справа відрізняється тим, що позивачу вже задоволені вимоги про відшкодування державою моральної шкоди, завданої його незаконним переслідуванням, проте останній, повторно посилався в позовній заяві на обставини, які вже були предметом дослідження і були враховані при вирішенні іншого позову позивача. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Разом з тим, у кожній справі суди виходять з конкретних обставин справи та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Однак вирішення питання про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди та визначення її розміру вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи та поданих сторонами доказів. У справі № 755/5565/24-ц, позивач вказує на те, що завдання йому моральних страждань зумовлено протиправною бездіяльністю службових осіб відповідачів під час здійснення досудового розслідування у рамках кримінального провадження № 42014100000001186 від 10.10.2014, що підтверджується, на думку позивача, ухвалами Печерського районного суду міста Києва від 1707.2019 у справі № 757/33755/19-к, від 01.12.2016 у справі № 757/37532/16-к, від 16.10.2014 у справі № 757/28881/14-к, від 27.02.2018 у справі № 757/1497/18-к, від 13.03.2024 у справі № 757/2083/24-к . Проте, комплексний аналіз положень ст. 2 Кримінального процесуального кодексу України у взаємозв`язку з приписами ст.ст. 1167, 1173, 1174 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що протиправними, тобто такими, які утворюють склад цивільного правопорушення, є виключно ті дії (бездіяльність) які полягають у невиконанні державою свого позитивного зобов`язання, такого як захист особи від кримінального правопорушення. Для оцінки ефективності досудового розслідування суди повинні враховувати не лише сам факт надмірної тривалості кримінального провадження чи неодноразового скасування постанов про закриття кримінального провадження, але й складність справи, поведінку заявника і органів державної влади, обсяги проведених слідчих дій в конкретному кримінальному провадженні та значення цих дій, а також значення дій, які не були проведені проте які були б доречними і які ймовірно, дозволили б встановити істину у кримінальному провадженні, що власне і свідчить про виконання чи навпаки, невиконання державою свого позитивного зобов`язання, такого як захист особи від кримінального правопорушення і саме в залежності від цього дії (бездіяльність) органу досудового розслідування набувають (не набувають) ознак протиправності як обов`язкового елемента складу цивільного правопорушення. При цьому, враховуючи право органу досудового розслідування визначати пріоритетність у розслідуванні найтяжчих злочинів, у справах про менш тяжкі злочини держава не виконує свого позитивного обов`язку у зв`язку з цим лише тоді, коли можуть бути встановлені грубі та серйозні недоліки у проведенні розслідування кримінальної справи чи притягненні до відповідальності. Разом з тим, вищенаведені ухвали слідчих суддів прийняті за результатами розгляду скарг [PERSON] не встановлюють факт протиправної бездіяльності слідчих чи прокурорів під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42014100000001186 від 10 жовтня 2014 року і не свідчать про неефективність такого досудового розслідування. Так, положеннями ст. 2 КПК України визначено, що завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб кожному учаснику кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Таким чином, положення ст. 2 КПК України покладають на орган досудового розслідування обов`язок вживати необхідних заходів для захисту особи від кримінального правопорушення та по суті є її позитивним зобов`язанням, яке має дві складові, а саме: запровадити відповідну нормативно-правову базу і вживати ефективних практичних заходів. Проте покладення на державу позитивного зобов`язання вживати необхідних заходів для захисту особи від кримінального правопорушення має свої межі і воно не може тлумачитись як таке, що має абсолютний характер. За висновками Європейського суду з прав людини, нездатність будь-якого конкретного розслідування дійти певних результатів саме по собі не означає, що воно було неефективним: зобов`язання розслідувати - «це зобов`язання не результату, а засобів» (див. рішення у справі «Mikheyev проти Росії» від 26.01.2006, № 77617/01, §§ 107-109). Відповідні принципи практики Суду були також наведені в рішенні у справі «Блумберга проти Латвії» (Blumberga v. Latvia), заява № 70930/01, п.п. 67 і 68, від 14.10.2008 і Суд вкотре повторив їх під час розгляду справи «Коротюк проти України» (заява № 74663/17, рішення від 19.01.2023, п. 36). Так, [PERSON] скаржиться лише на неодноразове скасування постанов про закриття кримінального провадження, а не на бездіяльність відповідачів, яка полягає у не проведенні певних слідчих дій. Водночас факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал у порядку ст.ст. 303, 307 КПК України (за результатами розгляду скарг на дії/бездіяльність слідчого, прокурора під час досудового розслідування) не свідчить про безумовний наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Так за висновками Верховного Суду сформованими у постанові від 08.01.2024 у справі № 454/2855/22 де суд зазначав, що в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування забезпечується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у ній. Тож саме по собі скасування (в тому числі неодноразове) процесуальної постанови слідчого про закриття кримінального провадження не свідчить про безумовну неправомірність дій відповідача і завдання такими діями шкоди позивачу, оскільки таке повинно підтверджуватись обвинувальним вироком суду чи іншого рішення суду, в якому встановлено факт незаконності відповідних процесуальних дій. Задоволення процесуальних звернень спрямоване на забезпечення повноти та об`єктивності здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, тому сама по собі ухвала слідчого судді про задоволення скарги не є правовою підставою для відшкодування учасникам кримінального провадження моральної шкоди. Такий висновок узгоджується із висновками Європейського суду з прав людини, викладеними у рішеннях у справі «Перна проти Італії» (Perna v.Italy) від 25.07.2001, заява № 48898/99, п. 54 та у справі «Білуха проти України» від 09.11.2006, заява № 33949/02, п. 76, де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію (в тому числі, як відшкодування моральної шкоди) за шкоду, завдану особі. Оцінивши докази у їх сукупності і взаємозв`язку, суд вважає, що позивачем не підтверджено заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру, встановлення факту протиправності дій працівників органів досудового розслідування, факту наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) працівників зазначеного органу та їх вини в заподіянні цієї шкоди. Оскільки позивачем не доведено як факту заподіяння йому шкоди, так і наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями працівників органів досудового розслідування та шкодою, завдану позивачу, на його думку, тому суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення задоволенні позову. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed