Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-23 00:00:00

28 березня 2024 року до Київського районного суду м. Одеси звернулася [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] , якою просила суд в порядку поділу майна подружжя визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] пай (паєнагромадження) вартістю 1\~480 233, 00 грн. в Обслуговуючому кооперативі «Денвер» по Договору про внесення паю до ОК "ДЕНВЕР", серія та номер: В-10-1 від 09.07.2019, щодо об`єкту нерухомості (квартира) на 10-му поверсі будівельний ідентифікатор В-10-1, загальною площею 59.1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 частини паю (паєнагромадження) вартістю 1\~480 233, 00 грн., в Обслуговуючому кооперативі «Денвер» по Договору про внесення паю до ОК "ДЕНВЕР", серія та номер: В-10-1 від 09.07.2019, щодо об`єкту нерухомості (квартира) на 10-му поверсі будівельний ідентифікатор В-10-1, загальною площею 59.1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за рахунок спільних коштів у період шлюбу, шляхом укладення договору № В-10-1 від 09.07.2019 було придбано пай у ОК «Денвер» та виплачено повну його вартість за договором у розмірі 906\~213, 93 грн. 01 квітня 2021 року відповідач без повідомлення та без згоди позивача уклав додаткову угоду з [PERSON] , яка є його матір`ю, щодо передачі прав за договором № В-10-1 про внесення паю до ОК «Денвер» від 09.07.2019 року. 01.12.2021 згідно акту приймання передачі об`єкта нерухомості ОК « Денвер» передав, а [PERSON] прийняла об`єкт нерухомості (квартиру [ADDRESS] . На час звернення до суду з вищезазначеними вимогами позивач зазначає, що вартість паєнагромадження складає 1\~480\~233, 00 грн. Враховуючи викладене та посилаючись на висновки Верховного Суду позивач вважає, що мала право на 1/2 частини паєнагромадження вартістю 1\~480 233, 00 грн., в Обслуговуючому кооперативі «Денвер» по Договору про внесення паю до ОК "ДЕНВЕР", серія та номер: В-10-1 від 09.07.2019, щодо об`єкту нерухомості (квартира) на 10-му поверсі будівельний ідентифікатор В-10-1, загальною площею 59.1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01.04.2024 року відкрито провадження у цивільній справі № 947/10723/24. Розгляд справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження. Відповідачу визначено строк на подання відзиву. Відповідач, не погоджуючись із позовними вимогами, 12.06.2024 року надав до суду відзив, в якому наполягав на тому, що оплата майнових прав здійснювалась коштами його батьків, про що достеменно було відомо позивачці, тому передання майнових прав було проведено з її відома реальним інвесторам. Позивачем не надано доказів, які б свідчили про участь позивача у придбанні спірного майна. Так, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Також Позивач не зазначив про наявність іншого спільного майна, яке вже було розподілене рішенням Київського районного суду м. Одеси, та судового спору з приводу поділу майнових прав за договором № В-10-1 від 09.07.2019 про внесення паю до ОК «Денвер», що на думку Відповідача має велике значення для визначення внесених грошових коштів за договором № В-10-1 від 09.07.2019 спільною сумісною власністю. Крім того, стороною відповідача до відзиву було надано клопотання про витребування наступних доказів: від Головного управління ДПС України в Одеській області - відомостей про доходи [PERSON] [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] за 2007-2020 роки; з архіву Київського районного суду м. Одеси - цивільної справи № 521/19068/21 про поділ спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] ; з архіву Київського районного суду м. Одеси - цивільної справи № 947/24622/22 про визнання недійсною додаткової угоди В-10/1-1, укладеної між [PERSON] та [PERSON] 01.04.2021 до договору В-10-1 від 09.07.2019 року про внесення паю до ОК «Денвер», витребування квартири [ADDRESS] з чужого незаконного володіння та визнання вказаної квартири спільним майном подружжя і розподілу спільного майна подружжя. Ухвалою суду від 15.07.2024 року клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Черноморця Т.В. про витребування доказів було задоволено. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник адвокат Фомін А.І. позов підтримали та просили задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Черноморець Т.В. у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову. Треті особи у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] , виходячи з наступного. В ході розгляду справи судом встановлено, що з 26.01.2007 по 21.10.2021 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Після одруження, у період з січня 2007 року по грудень 2010 року проживали у батьків відповідача в селищі Северинівка Іванівського району Одеської області. [PERSON] займалась доглядом за дитиною, відповідач працював неофіційно. Батьками відповідача, які займаються підприємницькою діяльністю з 2005 року, за накопичені кошти у вересні 2007 року було придбано однокімнатну квартиру у новобудові за адресою [ADDRESS] за ціною 183 754 грн, що на той час було еквівалентно майже 36 400 доларів США. Станом на кінець 2010 року початок 2011 року батьками відповідача отримано свідоцтво про право власності на вказану квартиру та після проведення ремонтних робіт в квартирі було надано можливість проживати відповідачу з дружиною та їх дитиною. 12 грудня 2012 року мати відповідача [PERSON] подарувала вищезазначену однокімнатну квартиру відповідачеві [PERSON] . У період проживання сторонами було придбано у 2017 році однокімнатну квартиру (у розстрочку) за адресою: [ADDRESS] , у якій також було зроблено ремонт, та у подальшому цю квартиру надавалося в оренду стороннім особам. В січні 2019 року квартиру за адресою: [ADDRESS] було продано та за отримані кошти [PERSON] було укладено два договори про внесення паю до ОК «Сідней». За вказаними договорами в подальшому, а саме на весні 2020 року, відповідачем було отримано дві однокімнатні квартири за [ADDRESS] та [ADDRESS] . Вартість майнових прав, внесених за договорами, які в подальшому були отримані як об`єкти нерухомості у ЖК Континент, а саме - квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] , склала 48 000 доларів США, а також додатково було витрачено 16 000 доларів США у 2020 році на ремонт зазначених квартир. У подальшому, після завершення ремонту, зазначені квартири надавались в оренду стороннім особам. За період з вересня 2016 року по квітень 2017 року [PERSON] та [PERSON] було придбано два автомобілі Honda Accord, 2006 р.в, та Hyundai Getz, 2005 р.в., на той час вартістю 11 000 доларів США та 5 000 доларів США відповідно. Вищезазначене підтверджується поясненнями сторін. 09 липня 2019 року [PERSON] уклав договір В-10-1 з Обслуговуючим кооперативом «Денвер» про внесення паю (згідно додатку № 2 вартістю у розмірі 906 213.93 грн, що еквівалентно 35 070, 47 доларів США) у період з 09.08.2019 по 09.10.2021 для придбання житлових прав у багатоквартирному будинку, який будувався за адресою: [ADDRESS] , та після прийняття будинку в експлуатацію і внесення повного розміру паю отримали у власність квартиру, визначену у додатку № 2 до договору. Позивач [PERSON] у період з 2011 року по 2020 рік офіційно була працевлаштована та отримувала середній місячний дохід у розмірі: 2011 рік -1 595 грн; 2012 рік 2 675 грн; 2013 рік 2 662 грн; 2014 рік 2 299 грн; 2015 рік 2 658 грн; 2016 рік 2 759 грн; 2017 рік-5 681 грн; 2018 рік -5 985 грн; 2019 рік- 6 166 грн; 2020 рік 5 741 грн., що підтверджується відомостями про доходи [PERSON] за 2007-2020 роки отриманими від Головного управління ДПС в Одеській області. Відповідач [PERSON] офіційно не працевлаштований. Працював з батьками, які є підприємцями. Зазначене підтверджується поясненнями позивача, відповідача та третьої особи, що не заявляє самостійних вимог [PERSON] . Третя особа, що не заявляє самостійних вимог [PERSON] , яку було допитано у якості свідка, повідомила суду під присягою, що Договір про внесення паю до ОК "ДЕНВЕР", серія та номер: В-10-1 від 09.07.2019 був укладений [PERSON] за її проханням, для чого вона надала відповідачеві 25 000 доларів США для укладання відповідного Договору. Також повідомила, що за зазначені кошти вона з чоловіком бажали придбати нове авто, але на них було скоєно розбійний напад, у зв`язку з чим вони вирішили вкласти гроші у квартиру та знову допомогти дітям. Вважає передані гроші за договором про внесення паю своїми. Також [PERSON] зазначила, що позивачка [PERSON] , яка була її невісткою, була присутня при даній розмові та передачі грошей. Суд звертає увагу, що позивач не заперечувала проти таких пояснень свідка. Позивач [PERSON] , надаючи пояснення у судовому засіданні (шляхом відео конференції, у зв`язку із проживанням у Норвегії) зазначила, що вона у той час заробляла від 2000 до 3000 доларів США на місяць. На питання суду про загальну вартість придбаного спільного майна та походження коштів на його придбання позивачка повідомила, що їй невідомо походження коштів, які були витрачені на майно. Відповідач [PERSON] надаючи особисті пояснення у судовому засіданні, зазначив, що 06.10.2022 року Київським районним судом м. Одеси по справі № 521/19068/21 було ухвалено рішення (набрало законної сили 17.11.2022 року), про поділ спільної сумісної власності відповідача та позивача, а саме: за [PERSON] було визнано право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] , право власності на авто Honda Accord 2006 р.в, а за [PERSON] визнано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , право власності на авто Hyundai Getz 2005 р.в., та стягнуто з відповідача на користь позивачки компенсацію за частку у спільному сумісному майні подружжя у розмірі 1 250, 00 дол. США. [PERSON] не заперечувалось, що вищезазначене майно було спільною сумісною власністю, та саме останнім було запропоновано такий порядок поділу майна. Щодо стягнення на користь [PERSON] грошової компенсації вартості 1/2 частини паю (паєнагромадження) вартістю 1\~480 233, 00 грн, зазначає, що йому не відомо походження вартості паю у розмірі 1\~480 233, 00 грн. Зазначений розмір грошових коштів не відповідає дійсній сумі внесених коштів, та зазначив, що вони, як сім`я не заробили зазначені кошти, оплата майнових прав здійснювалась коштами його батьків, оскільки за півроку до укладання Договору В-10-1 від 09.07.2019 року, ними було придбано дві вищезазначені однокімнатні квартири. Дохід сім`ї не дозволяв за півроку придбати нерухоме майно на загальну суму 73 000 доларів США. Також зазначив, що у період спільного проживання з позивачкою було витрачено з вересня 2016 року по вересень 2020 року, тобто майже за 4 роки, коштів на купівлю нерухомості, проведення ремонту у придбаній нерухомості та купівлю двох авто близько 75 000 (сімдесят п`ять тисяч) доларів США. Дані розрахунки проведені без врахування вартості внесених грошових коштів за Договором В-10-1 від 09.07.2019 року. У зв`язку з вищезазначеним відповідач стверджує про відсутність фінансової можливості, як у нього так і у позивача, яка б дозволяла укладати Договір про внесення паю № В-10-1 від 09.07.2019 року із внесенням за даним договором грошового внеску (паю) у розмірі 906 213 грн 93 коп. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України. Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з частиною першою статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Водночас, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини 1 статті 57 СК України). Отже, набуття майна у період шлюбу не є імперативним визнанням того, що майно є спільним, адже необхідно врахувати не тільки те, що майно придбано у період шлюбу, але й ту обставину, за чиї кошти це майно придбано і чи ці кошти були набуті спільно, спільною працею та зусиллями подружжя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (№ 14-130цс19) зазначила, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання. Постановою Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 331/8757/14-ц (провадження № 61-20010св19) визначено, що статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: (1) час набуття майна; (2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Для того щоб визначити джерело придбання майна, необхідно встановити не лише факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, але й участь у його придбанні шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, а також виключити можливість залучення особистих коштів будь-кого з них (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20). Вмотивованість рішень суду необхідно розглядати як самостійну вимогу, яка не є тотожною вимогам законності й обґрунтованості. Згідно з імперативними вимогами ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в цивільній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Постановою від 20.11.2024 по справі № 686/28882/23 Касаційний цивільний суд визначив, що пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.10.2017 у справі № 914/1128/16, постанові Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Пунктом 27 постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Позивачем заявлено вимогу про стягнення 1 480 233,00 грн - грошової компенсації вартості 1/2 частини паю (паєнагромадження), проте доказів щодо вартості паю суду не надано. Також не надано доказів походження коштів, за рахунок яких було сплачено пай у повному обсязі. Матеріали справи не містять доказів отримання доходу у 2000 3000 доларів США щомісяця зазначених позивачкою, які б дозволили сформувати сімейний бюджет для придбання майнових прав по Договору про внесення паю до ОК "ДЕНВЕР", серія та номер: В-10-1 від 09.07.2019. З урахуванням вищевикладеного, вимоги про стягнення грошової компенсації не можна визнати законним та обґрунтованим, а тому вони не підлягають задоволенню. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд доходить висновку, що у позовних вимогах слід відмовити, оскільки позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів на підтвердження позову. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed