Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-15 00:00:00

У травні 2020 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , приватних нотаріусів Воробйової Тетяни Анатоліївни, [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Київській області, Міськрайонне управління у Києво-Святошинському районі та м. Ірпені, Ходосівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, [PERSON] , [PERSON] , з наступними позовними вимогами: -визнати недійсним та скасувати державний акт серії ЯЖ 416057 від 11.03.2008 року, виданий на [PERSON] на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1096 га., з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер 3222487000:04:002:0184, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Ходосівська, скасувати державну реєстрацію спірної земельної ділянки на підставі вказаного державного акту; -визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 06 липня 2018 року №3134 -визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26 жовтня 2017 року №1732 -визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08 липня 2016 року №2577 -витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь позивача земельну ділянку площею 0,1096 га., з цільовим призначенням - для ведення садівництва, кадастровий номер 3222487000:04:002:0184, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Ходосівська шляхом скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку за [PERSON] та поновлення державної реєстрації права власності на вказану земельну ділянку за [PERSON] . Позов вмотивований тим, що він ( [PERSON] ) у 2004 році згідно до розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області №223 від 15.06.2004 року набув у власність земельну ділянку під кадастровим номером 3222487000:04:002:0184 площею 0,1096 га., з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Ходосівська сільська рада з отриманням на своє ім`я 15 грудня 2004 року Державного акту на право про право власності на земельну ділянку серії ЯБ №277139, офіційно зареєстрованого у структурах Держгеокадастру. Земельну ділянку він нікому не продавав. У 2019 році після прибуття із закордонного відрядження виявив на земельній ділянці встановлену невідомими особами огорожу. Із Державного реєстру речових на нерухоме майно йому стало відомо, що за договором купівлі-продажу від 06.07.2018 року, зареєстрованим за №314 та посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М., земельна ділянка з кадастровим номером 3222487000:04:002:0184 перейшла у власність [PERSON] від [PERSON] . [PERSON] рахувалась власницею зазначеної земельної ділянки згідно до договору купівлі-продажу від 26.10.2017 року, зареєстрованого за №1732 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського округу Васильєвою Н.І., отримавши її від [PERSON] . [PERSON] рахувалась власницею зазначеної ділянки згідно до договору купівлі-продажу від 08.07.2016 року, зареєстрованого за №2577 та посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Воробйовою Т.А., отримавши її від [PERSON] . [PERSON] рахувався власником зазначеної земельної ділянки згідно до договору купівлі-продажу від 19.09.2005 року за реєстровим №4371 при неіндитифікації продавця і нотаріуса. Посилання на договір від 19.09.2005 року здійснено у Державному акті на право власності на землю серії ЯЖ №416056, який оформлявся на [PERSON] з фіксацією видання 11 березня 2008 року Києво-Святошинським відділом земельних ресурсів Київської області. Оскільки своєї земельної ділянки нікому не продавав, намагався відшукати договір купівлі-продажу №4371 та з`ясувати факт реальності реєстрації Державного акту на право власності на землю серії ЯЖ №416057 від 11.03.2018 року. З приводу неправомірних дій із його земельною ділянкою звертався до Києво-Святошинського ВП ГУНП у Київській області, де на підставі його заяви до ЄРДР вносились відомості у кримінальному провадженні №12019110200000552 (від 02.02.2019 року) за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч. 4 КК України. Під час розслідування, ухвалою слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Дубас Т.В. від 22.07.2019 року у справі №369/9229/19 прокурору Києво-Святошинської місцевої прокуратури надавався дозвіл на тимчасовий доступ в приміщенні Київського обласного державного нотаріального архіву за адресою: Київська область, м. Ірпінь, вул. Северинівська (Жовтнева), 34, до наступних документів: - реєстрів, книг обліку, журналів за 2005 рік, у яких реєструвалися нотаріальні документи та документи, на підставі яких вчинені нотаріальні дії, нотаріусів Першої Київської обласної державної нотаріальної контори, з можливістю вилучення документів в копіях, яким нотаріусами Першої Київської обласної державної нотаріальної контори, присвоювався реєстраційний номер 4371 у 2005 році, з можливістю вилучення документів в копіях документів, на яких проставлялися реєстраційні номери 19 вересня 2005 року Першої Київської обласною державної нотаріальної контор, з можливістю вилучення документів в копіях. З вилучених та долучених до позову документів (копій реєстрів реєстрації нотаріальних дій Першої Київської обласної державної нотаріальної контори та приватних нотаріусів) за 2005 рік вбачається, що договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер № 3222487000:04:002:0184 від 19.09.2005 року №4371 на ім`я відповідача [PERSON] нотаріусами не посвідчувався. Як зазначив позивач, дана інформація підтверджується і відповіддю Головного територіального управління юстиції у Київській області від 21.06.2019 року. Згідно до відповіді №29-10-0.222-2174/2-19 від 15.02.2019 року Головного управління Держгеокадастру у Київській області на адвокатський запит представника позивача зафіксовано, що в архіві обліковується другий примірник державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №277139 від 15.12.2004 року, виданий на ім`я [PERSON] на підставі розпорядження Києво-Святошинської РДА від 15.06.2004 року за №223. У той же час в архіві не обліковується другий примірник державного акту ЯЖ №416057 від 11.03.2008 року, який виданий на [PERSON] , а також книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, у яких може міститися інформація про реєстрацію правовстановлюючого документу. За сутністю позовної заяви за представленою доказовою базою позивачем стверджується підложність документів по відчуженню земельної ділянки [PERSON] , недійсність усіх перелічених правочинів, які супроводжувалися незаконними державними реєстраціями права власності. Згідно з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Пінкевич Н.С. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 червня 2020 року до відкриття провадження у справі задовольнилась заява позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку під кадастровим номером №3222487000:04:002:0184. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Пінкевич Н.С. від 06 липня 2020 року відкрито провадження у справі а порядку загального позовного провадження. 09 листопада 2020 року відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, у якій він заперечує її доводи. Згідно до протоколу повторного автоматичного розподілу від 26 листопада 2020 року справа перерозподілена на суддю Ковальчук Л.М. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М. від 01 грудня 2020 року справа нею прийнята до свого провадження. 29 січня 2021 року відповідачем [PERSON] подані доповнення до відзиву на позовну заяву. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 липня 2021 року позовна заява [PERSON] , залишена без руху з визначенням недоліків і наданням терміну на їх усунення. 21 липня 2021 року позивачем подана заява про заміну неналежних відповідачів з клопотанням виключення із їх числа приватних нотаріусів Воробйової Т.А., Гамаль І.М., Васильєвої Н.І. та залучення їх до участі у справі у статусі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 вересня 2021 року позовна заява залишена без розгляду зі скасуванням заходів забезпечення позову, накладених судовою ухвалою від 03 червня 2020 року. Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 травня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача [PERSON] на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 вересня 2022 року. Постановою Київського апеляційного суду від 27 липня 2022 року апеляційна скарга задоволена, ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 вересня 2021 року скасована з приписом повернення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Верховного Суду від 07 вересня 2022 року відмовлено у відкритті касаційного провадження на постанову Київського апеляційного суду від 27 липня 2022 року за касаційною скаргою відповідача [PERSON] . Згідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу від 10 жовтня 2023 року справа перерозподілена на суддю Янченка А.В. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченка А.В. від 11 жовтня 2023 року справа прийнята до провадження. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 квітня 2024 року прийнята заява позивача про збільшення предмету позову із позовною заявою у новій редакції та залученням додаткових відповідачів. За новою позовною заявою позивачем заявлено до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Київській області, Феодосіївська сільська рада Обухівського району Київської області, приватні нотаріуси: Васильєва Наталія Іванівна, Гамаль Ірина Миколаївна, Терехова Катерина Іванівна, Семенець Олександр Анатолійович, позовні вимоги наступного змісту: -визнати недійсним та скасувати державний акт серії ЯЖ 416057 від 11 березня 2008 року, виданий на [PERSON] на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1096 га, з призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер №322287000:04:002:0184, що розташована за адресою: Київська область Києво-Святошинський район, с/рада Ходосівська, скасувати державну спірної земельної ділянки на підставі вказаного державного акту. -визнати недійсним укладений між [PERSON] (як продавцем) та [PERSON] \~ \~ \~ \~(як покупцем) Договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером №322287000:04:002:0184 від 08 липня 2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу, Київської області Воробйовою Т.А. (запис у реєстрі N 2577). -визнати недійсним укладений між [PERSON] (як продавцем) та [PERSON] (як покупцем) Договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером №322287000:04:002:0184 від 26 жовтня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васильевою H.I. (запис у реєстрі №1732). -визнати недійсним укладений між [PERSON] (як продавцем) та [PERSON] (як покупцем) Договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером №322287000:04:002:0184 від 6 липня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль I.M. (запис у реєстрі N3134). -визнати недійсним укладений між [PERSON] \~ \~ \~ \~(як продавцем) та [PERSON] (як покупцем) Договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером N322287000:04:002:0184 від 03 липня 2023 року, \~ \~ \~ \~посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тереховою К.І. (запис у реєстрі N 151). -визнати недійсним укладений між [PERSON] (як продавцем) та [PERSON] (як покупцем) Договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером N 322287000:04:002:0184 від \~ \~ \~ \~21 липня 2023 року, посвідченим приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Семенцем О.А, (запис у реєстрі N 1551). -витребувати на користь [PERSON] , як законного власника, користь з незаконного володіння [PERSON] земельну площею 0,1096 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер N322287000:04:002:0184, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Ходосівська зі скасуванням за [PERSON] державної реєстрації (рішення про державну реєстрацію прав ідентифікаційний номер 68545762 від 21.07.2023 р. 11:16:09, державний реєстратор приватний нотаріус Семенець О.А.) та поновленням державної реєстрації за [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані попередніми фактичними обставинами та попередньою правовою позицією з доповнюючими посиланнями на те, що під час судового розгляду справи спірна земельна ділянка ще двічі перепродана: [PERSON] [PERSON] згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 03.07.2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тереховою К.І. (запис у реєстрі №151) та [PERSON] [PERSON] згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 21.07.2023 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Семенцем О.А. (запис у реєстрі №1551). Правова позиція доповнена посиланнями на ст. 228 Цивільного кодексу України з кваліфікацією усіх правочинів по перепродажі земельної ділянки, як нікчемних, та додатковим обґрунтуванням, що правочин (Договір №4371 від 19.09.2005 року) по покупці земельної ділянки з [PERSON] є неукладеним. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 квітня 2024 року задоволена заява позивача [PERSON] про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку під кадастровим номером N322287000:04:002:0184. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 липня 2024 року прийнята до розгляду зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа Головне управляння Держгеокадастру у м. Києві та Київській області з наступними позовними вимогами: -визнати недійсним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №277139 від 15 грудня 2004 року, який видано [PERSON] на підставі Розпорядження від 15.06.2004 року №223 Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, розташування земельної ділянки садове товариство «Горобина», Ходосівська сільська рада, Києво-Святошинського району, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю, договорів оренди землі за №01043290024; -скасувати запис про реєстрацію Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №277139 від 15 грудня 2004 року, який видано [PERSON] , зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю, договорів оренди землі за №01043290024. Зустрічний позов вмотивований тим, що відповідач за зустрічним позовом [PERSON] ніколи не був власником спірної земельної ділянки, Державний акт про право власності на землю серії ЯБ №277139 від 15 грудня 2004 року, який він демонструє як юридичний факт отримання та реєстрації права власності, виданий незаконно, а можливо виготовлений злочинним шляхом. Прізвище [PERSON] є відсутнім додатку до розпорядження голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації №223 від 15 червня 2004 року «Про передачу у власність земельних ділянок членам громадської організації садового товариства «Горобина» в межах Ходосівської сільської ради», яке у державному акті вказано, як підстава його видачі. Видача та реєстрація вказаного Державного акту здійснені з порушенням Інструкції (у ред. 29.12.2003 року) про порядок складання, видачі реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельним ресурсам №43 від 04 травня 1999 року. При обґрунтуванні позовних вимог здійснені посилання на порушення приписів ст. ст. 118, 121, 125,126 Земельного кодексу України. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду по суті. Згідно з ч. 1 ст. 30 Цивільного процесуального кодексу України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Як роз`яснено в п. 42 Постанови №3 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ, виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Наприклад це позови про право власності на таке майно, про право володіння і користування ним (ст. 358 Цивільного кодексу України). Нерухоме майно: а саме земельна ділянка кадастровий номер 322287000:04:002:018, знаходиться в межах села Ходосівка Федосіївської сільської територіальної громади Обухівського району Київської області. Згідно з реформою децентралізації, яка відбулась на підставі Постанови Верховної Ради України Про утворення та ліквідацію районів від 17.07.2020 року №807-ІХ, що набула чинність, з 19.07.2020 року змінився адміністративно-територіальний поділ Київської області зі збереженням її загальних меж, було ліквідовано Києво-Святошинський район Київської області та, зокрема, утворено Обухівський район (з адміністративний центром в м. Обухів) у складі території Богуславської міської, Васильківської міської, Кагарлицької міської, Козинської селищної, Миронівської міської, Обухівської міської, Ржищівської міської, Української міської, Федосіївської сільської територіальної громади. Пунктом 3-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про судоустрій і статус суддів визначено, що набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до набрання чинності Постановою Верховної Ради України Про утворення та ліквідацію районів від 17 липня 2020 року №807-ІХ, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України Про затвердження Указу Президента України Про проведення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 року №2102-ІХ. Відповідно до роз`яснення наданого Радою Суддів України у листі від 22.07.2020 року №9рс-466/20-вих., до зміни системи судоустрою та приведення її у відповідність нового адміністративно-територіального устрою шляхом утворення, реорганізації чи ліквідації судів, місцеві загальні суди продовжують здійснювати розгляд справ в межах раніше утворених районів та раніше визначеного адміністративно-територіального устрою. Село Ходосівка Федосіївської сільської територіальної громади Обухівського району Київської області раніше входила до складу Києво-Святошинського району Київської області. Отже, справа підсудна Києво-Святошинському районному суду Київської області. У судовому засіданні 16.01.2025 року представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним [PERSON] адвокат Лупейко О.В. позовні вимоги (з врахуванням зміни вимог) підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. У судовому засіданні 16.01.2025 року представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] , представник відповідача [PERSON] адвокат Джумурат В.М. просив відмовити у повному обсязі у задоволені позовних вимог за первісним позовом та задовольнити у повному обсязі зустрічну позовну заяву. У судовому засіданні 16.01.2025 року представник третьої особи [PERSON] адвокат Чорноус Л.В. просила відмовити в задоволенні вимог первісного позову у повному обсязі. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. У відповідності до ч. 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується первісний і зустрічний позови, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення первісного позову та відмови у зустрічному позові. Згідно\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч. 1, 6\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1, 2\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до\~ст. 79 ЦПК України\~достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Судом встановлено, що об`єктом спору є сформована земельна ділянка під кадастровим номером 322287000:04:002:0184, площею 0,1096 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, яка знаходиться на території Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області у ГОСТ «Горобина» (нині це територія Федосіївської сільської ради Обухівського району Київської області). Кожен із позивачів заявляє про своє право власності, на цю земельну ділянку. Відповідно до ч. 1, ч. 3, ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч. 1 ч. 2 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до ч. 1 ч. 2 ст. 345 Цивільного кодексу України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Відносно земельних ділянок це норма кореспондується з приписами п. «б» ч.1 ст. 81 Земельного кодексу України. Відповідно до п. «в» ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України унормовано, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у розмірі не більше 0,12 га. Право на приватизацію земельних ділянок реалізується за процедурами, передбаченими ст. ст. 118, 122 Земельного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 118 Земельного кодексу України, громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. До заяви додається розроблена відповідно до Закону України "Про землеустрій" технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення. Відповідно до ч. 1 ст.125 Земельного кодексу України (у редакції, що діяла під час оформлення спірних прав) нормувалось, що право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа що посвідчує право власності та його державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст.126 Земельного кодексу України (у редакції, що діяла під час оформлення спірних прав) нормувалось, що право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України Вказані форми державних актів затверджувались постановою Кабінету Міністрів України №49 від 02.04.2002 року. Правила оформлення, видачі та реєстрації державних актів встановлювались Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації, зберігання державних актів на право власності на землю і правокористування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою наказом Державного комітету України по земельним ресурсам №43 від04.05.1999 року (далі Інструкція №43). Судом встановлено, що спірну земельну під кадастровим номером 322287000:04:002:0184 за процедурами приватизації у приватну власність набув позивач [PERSON] . Зазначена земельна ділянка виділена йому у власність з дотриманням приписів ст. ст. 118, 121 Земельного кодексу України згідно до розпорядження голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області №223 від 15 червня 2004 року. На підставі цього розпорядження позивач [PERSON] з дотриманням приписів ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України, Інструкції №43 від 04.05.1999 року отримав і зареєстрував на своє ім`я Державний акт на право власності на землю серії ЯБ №277139 від 15 грудня 2004 року. Судом у судовому засіданні досліджено представлений представником позивача [PERSON] оригінал Державного акту, а також оригінал кадастрового плану по земельній ділянці з кадастровим номером 322287000:04:002:0184, виконаний ДП «Укрспецзем», 2006 рік, Акт про перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки від 30 серпня 2011 року за цим державним актом, виконаний ТОВ «НФ «Азімут», здійснені порівняння з копіями цих документів у справі, а також досліджена наявна у справі копія розпорядження голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 15 червня 2004 року. На підставі цих документів суд погоджується, що первісним позивачем доведено виникнення у нього у 2004 році законного права власності на земельну ділянку. Здійснюючи такий висновок, суд враховує, крім іншого, представлені стороною первісного позивача докази по сплаті земельного податку за земельну ділянку, долучені відповіді ГУ Держгеокадастру у м. Києві та у Київській області на адвокатські запити представників, які фіксують наявність та реєстрацію у структурах цього органу другого примірника Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №277139 від 15 грудня 2004 року, виданого на ім`я [PERSON] , на підставі розпорядження голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації №223 від 15 червня 2004 року (лист-відповідь №29-10-0.222-2174/2-19 від 15.02.2019 року. лист-відповідь №21-10-0.223-5140/22/-23 від 07.06.2023 року, лист-відповідь №29-10.0.223-5194/2-23, лист-відповідь №21-10-0.2235243/2-23 від 12.06.2023 року). Судом встановлено, що за сутністю обох позовів вони направлені на захист фізичними особами права власності а земельну ділянку. За позовними вимогами, кожен із позивачів, являючись фізичною особою, наводить свої аргументи на захист своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 374 Цивільного кодексу України суб`єктами права власності на земельну ділянку можуть бути фізичні особи. Відповідно до ч. 1 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Відповідно до ч. 1 ст. 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Відповідно до ч. 9 ст. 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Відповідно до ч. 1 ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки, як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 79-1 Земельного кодексу України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Разом з тим, суд рахує непереконливими доводи представників відповідачів-4,6 та представника відповідачки -3, щодо недоведеності виникнення у первісного позивача у 2004 році права власності на спірну земельну ділянку з посиланням, що прізвище [PERSON] , є відсутнім у додатку до розпорядження голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації у Київській області №223 від 15 червня 2004 року. Суд зазначає, що у дослідженому ним оригіналі Державного ату серії ЯБ №277139 від грудня 2004 року мається пряма вказівка на підставу його видачі вищевказане розпорядження. Державний акт сеірї ЯБ №277139 від 15 грудня 2004 року підписаний головою Києво-Святошинської районної держаної адміністрації В.І. Власовим та начальником Києво-Святошинського районного відділу земельних ресурсів Ю.І. Телепньовим. Розпорядження голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації №223 від 15 червня 2004 року підписано тим же В.І. Власовим. Сумнівів щодо достовірності підписів повноважних службових осіб у суду немає. Як і відсутні докази щодо (службових осіб) можливих зловживань, про що представником відповідачів- 4,6 здійснені бездоказові припущення. Суд не приймає також доводів представника відповідачів 4,6 щодо нереєстрації за позивачем [PERSON] у 2004 році права власності. Ці доводи спростовуються листами-відповідями ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київські області, які приводились за текстом вище. Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ч. 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 1 ч. 2 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Аналізуючи і досліджуючи фактичні обставини у справі, суд погоджується з доводами первісного позивача, що з часу набуття спірної земельної ділянки під кадастровим номером 322287000:04:002:0184 у власність, він не розпоряджався нею та не продавав її. Протилежні докази стороною відповідачів не надані. Між тим, за матеріалами справи відслідковується протиправне вибуття земельної ділянки із володіння законного власника за ланцюгом правочинів. По даному ланцюгу останнім власником, за яким право власності спірної земельної ділянки зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рахується відповідач-6 [PERSON] . Згідно до наявного у матеріалах справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.03.2024 року рішення про державну реєстрацію прав ідентифікаційний номер 68545762 від 21.07.2023 року 11:16:09 приймалось і реалізовано, як державним реєстратором, приватним нотаріусом Обухівського районного округу Київської області Семенцем О.А. на підставі нотаріально посвідченого ним у цей день 21.07.2023 року Договору купівлі-продажу (запис у реєстрі №1551), який засвідчував перехід права власності на земельну ділянку від відповідача - 5 [PERSON] до відповідача - 6 [PERSON] . За матеріалами справи відповідач-5 [PERSON] набув право власності на земельну ділянку згідно договору купівлі-продажу від 03 липня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тереховою К.І. (запис у реєстрі №151), отримавши її від відповідача - 4 [PERSON] . За матеріалами справи відповідач-4 [PERSON] набув право власності на земельну ділянку згідно договору купівлі-продажу від 06 липня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. (запис у реєстрі №3134), отримавши її у власність від відповідачки-3 [PERSON] . За матеріалами справи відповідачка-3 [PERSON] набувала земельну ділянку у власність згідно договору купівлі-продажу від 26 жовтня 2017 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васильєвою Н.І. (запис у реєстрі №1732), отримавши її у власність від відповідачки -2 [PERSON] . За матеріалами справи відповідачка-2 [PERSON] набувала право власності на земельну ділянку згідно договору купівлі-продажу від 08 липня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Воробйовою Т.А. (запис у реєстрі №2577) отримавши її у власність від відповідача - 1 [PERSON] . За матеріалами справи відповідач - 1 [PERSON] набував земельну ділянку у власність згідно договору купівлі-продажу від 19.09.2005 року за реєстровим номером №4371 при відсутності ідентифікації продавця та посвідчуючого нотаріуса. Вказівка на реквізити договору приведена у долученій до справи копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №416057 від 11.03.2008 року, оформленого на його ( [PERSON] ) ім`я. За матеріалами справи копія Державного акту відзнята з Державного акту, який знаходився у пакеті документів, що долучався до правочину купівлі-продажу земельної ділянки від відповідача-1 [PERSON] до [PERSON] . Вбачається, що Державний акт серії ЯЖ №416057 від 11.03.2008 року містить лише один обов`язковий підпис, а саме начальника Києво-Святошинського відділу земельних ресурсів і не містить підпису голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області. Суд зазначає, що на державному акті відсутні посвідчуючи печатки. З огляду на результати дослідження, суд встановив невідповідність державного акту серії ЯЖ №416057 від 11.03.2008 року вимогам ст. ст. 122, 125-126 Земельного кодексу України (у редакціях, чинних на час оскарження, Інструкції №43 від 04.05.1999 року, ДСТУ 4163-2003 (у редакції, чинній на час оформлення). Також, судом враховується, що у приведених вище відповідях ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області (№29-10-0.222-2174/2-19 від 15.02.2019 року, №21-10.0.223-5140/22-23 від 07.06.2023 року, №29.10.0.223-5194/2-23 від 09.06.2023 року, №21-10-0.223-5243/2-23 від 12.06.2023 року), при підтвердженості наявності реєстрації у структурах Держгеокадастру України другого примірника Державного акту серії ЯБ №277139 від 15 грудня 2004 року на ім`я [PERSON] , одночасно заперечується знаходження та реєстрація примірника Державного акту серії ЯЖ № 416057 від11 березня 2008 року на ім`я [PERSON] , наявність договору №4371 від 19.09.2005 року, як підстави видачі. За встановлених обставин суд погоджується з доказами первісного позивача щодо наявності підстав для визнання недійсним та скасування Державного акту серії ЯЖ №416057 від 11.03.2008 р. і його реєстрації. Суд також погоджується з доводами первісного позивача щодо доведення ним неукладеності Договору купівлі-продажу №4371 від 19.09.2005 року. Відповідно до ч. 1 ч.2 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст. 657 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу земельної ділянки укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Судом встановлено, що лише первинний позивач [PERSON] , як законний власник земельної ділянки під кадастровим номером 322287000:04:002:0184, міг бути продавцем земельної ділянки [PERSON] . Однак він заперечує проти укладання такого договору, як і його нотаріальне посвідчення. Його пояснення об`єктивно узгоджується з наявністю у нього оригіналу дослідженого судом Державного акту серії ЯБ №277139 від 15 грудня 2004 року, який він мав би передати покупцю при продажі. Водночас, відповідач, документальні докази протилежного не надали. При цьому судом враховані, як наведені вище відповіді ГУ Держгеокадастру м. Києва та Київській області, які зафіксували відсутність у архівах копії Договору купівлі-продажу №4371 від 19.09.2005 року, як документу на підставі якого оформлявся Державний акт серії ЯЖ № 416057 від11 березня 2008 року, так і долучені до позовної заяви документальні матеріали по пошуку його (договору купівлі-продажу №4371 від19.09.2005 року у нотаріальних архівах) у тому числі у межах кримінального провадження №12019110200000552, з констатацією відсутності. З вилучених слідством долучених до позову документів (копії реєстрів реєстрації нотаріальних дій Першої Київської обласної державної нотаріальної контори та приватних нотаріусів) за 2005 рік, вбачається, що Договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер N322287000:04:002:0184 від 19.09.2005 року №4371 на ім`я відповідача, [PERSON] , нотаріусами не посвідчувався. Дана інформація підтверджується відповіддю Головного територіального управляння юстиції у Київській області від 21.06.2019 року. Погодившись з доведенням факту неукладеності Договору купівлі-продажу №4371 від 19.09.2005 року, суд також погоджується з доводами первісного позивача щодо нікчемності усіх правочинів по його земельній ділянці під кадастровим номером 322287000:04:002:018, як таких, що були направлені на позбавлення його законної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ч. 3 ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ч. 2 ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ч. 2 ст. 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. За фактичними обставинами справи судом однозначно встановлені порушення правочинами №4371 від 19.09.2005 року (при наявності ознак неукладеності), №2577 від 08.07.2016 року №1732 від 26.10.2017 року, №3134 від 06.07.2018 року, №151 від 03.07.2023 року, №1551 від 21.07.2023 року публічного порядку. Суд погоджується з доведеністю, що за ланцюгом перелічених правочинів законний власник [PERSON] протиправно позбавився свого права на законну власність. Оцінюючи позовні вимоги за первісним та зустрічним позовом, суд, задовольняючи частково позовні вимоги первісного позову та відмовляючи у зустрічному позові, виходить із наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Ці норми корельовані з приписами ст. 15, ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України встановлені способи захисту цивільних прав з приписом, що суд може захистити цивільне право або інтереси іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом позовних вимог первісний позивач [PERSON] , обрав способи захисту, передбачені п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України (визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення) та встановлений ч. 1 ст. 155 Земельного кодексу України спосіб захисту, який полягає у визнанні недійсним акту, виданим органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, яким порушується право особи, щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою. За змістом позовних вимог зустрічний позов (відповідач-6) [PERSON] обрав способи захисту, передбачені ч. 1 ст. 155 Земельного кодексу України та п. 3 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ч. 2 ч. 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Здійснивши оцінку доказів, відмовляючи у зустрічному позові, суд виходить з того, що згідно описаних вище фактичних обстави, первісний позивач [PERSON] довів належними і документальними доказами факти того, що у 2004 році у порядку приватизації з дотриманням вимог ст. ст. 118, 121, 122, 125, 126 Земельного кодексу України (у редакціях, що діяли на той час) довів, що став законним власником земельної ділянки під кадастровим номером 322287000:04:002:018, площею 0,1096 га. З цільовим призначенням для ведення садівництва, що знаходилось у ГОСТ «Горобина» у адміністративних межах Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (нині це територія Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області), правомірно отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯВ №277139 від 15 грудня 2004 року, правомірно здійснив державну реєстрацію своїх прав, земельної ділянки не продавав. Відповідач -6 (зустрічний позивач) своїх позовних вимог, у свою чергу, не довів. Оскільки первісним позивачем доведено, що він, будучи законним власником земельної ділянки будь-кому, у тому числі відповідачу -1 [PERSON] , не відчужував, з урахуванням вищеописаних фактичних обставин суд, прийшов до висновку про необхідність задоволення заявленої вимоги про визнання недійсним та скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №416057 від 11 березня 2008 року на ім`я [PERSON] з одночасним скасуванням державної реєстрації по ньому, так як такий спосіб захисту прямо передбачений законом (ч. 1 ст. 155 Земельного кодексу України). Також суд прийшов до висновку про задоволення вимог первісного позивача про витребування на його ( [PERSON] ) користь від відповідача 6 [PERSON] із незаконного володіння спірної земельної ділянки зі скасуванням на останнього державної реєстрації (рішення про державну реєстрацію, ідентифікаційний номер [NUMBER] від 21.07.2023 року 11:06:09, держреєстратор приватний нотаріус (Семенець А.О.) та поновлення державної реєстрації на первісного позивача [PERSON] . Задовольняючи ці позовні вимоги, суд виходить із наступного. Суд погоджується із первісним позивачем, що з огляду на характер позовних вимог, його позов кінцево є віндикаційним і полягає у витребуванні своєї власності із чужого незаконного володіння. Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до д. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За сутністю встановлених доказами фактичних обставин суд вбачає очевидні підстави для застосування при вирішенні спору правової конструкції за ст. ст. 387, 388 Цивільного кодексу України. Така позиція узгоджується з численною новітньою судовою практикою Верховного Суду, яка у цьому контексті підтримала висновки постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року. Так, відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у п. 86 постанови від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, і інших подібних постановах, власник з дотриманням вимог ст. ст. 387, 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. При цьому, згідно п. 10 Пленуму Верховного Суду від 06.11.2009 року №9, прописується висновок, що рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (ст. ст. 19, 27 Закону України від 01 липня 2004 року Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (в редакції закону, чинний на момент прийняття вказаної постанови Пленуму). За Постановою Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17 фіксується, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама по собі державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності у цієї особи права власності, але створює спростовану презумпцію права власності такої особи. Таким чином, суд задовольняє віндикаційні вимоги. Разом з тим, суд відмовляє у задоволенні вимог про визнання заявлених правочинів недійсними, оскільки встановлена їх нікчемність відповідно до закону (ч. 1 ч. 2 ст. 228 Цивільного кодексу України), а згідно до ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України у такому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Така позиція узгоджується із касаційною практикою. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі права чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідків (постанови від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18) , від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження №14-499цс19), від 05 жовтня 2021 року у справі №910/18647/19 (провадження №12-88гс20). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц (провадження №14-90цс19) та від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (провадження №12-304гс18) сформульовано висновок, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Крім того, такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину також не є способом захисту прав та інтересів, установлених законом. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 провадження №14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду виклала висновок, що задоволення вимог про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст. ст. 387, 388 Цивільного кодексу України, є неефективними. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №372/266/15-ц (провадження №14-396цс19) сформульовано висновок про те, що не є ефективним способом захисту права власника для мети витребування ним його майна з чужого незаконного володіння оспорювання договорів, інших правочинів щодо спірного майна та документів, що посвідчують відповідне право. При вирішенні справи судом взято до уваги приписи ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, які передбачають, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з вищевикладеного,

Outcome: partial