Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-26 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до Московського районного суду м. Харкова із вказаним позовом, з урахуванням уточнених позовних вимогпросили ухвалити рішення, яким встановити порядок користування квартири за адресою: [ADDRESS] відповідно часток власності та порядку користування, який фактично склався, а саме: - у спільне користування [PERSON] та [PERSON] виділити житлову кімнату площею 17,1 м.кв. з балконом; - у користування [PERSON] виділити житлову кімнату площею 11,2 кв.м.; - у спільне користування [PERSON] та [PERSON] кімнату площею 12,9 м.кв; - стягнути з відповідача судові витрати. В обгрунтування позову вказують, що власниками квартири за адресою: [ADDRESS] на праві спільної часткової власності, відповідно до свідоцтва про право власності від 12.08.1999 є: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] .. У сторін склався відповідний усталений порядок користування квартирою кожен займає кімнату відповідно частки у квартирі. Загальні приміщення квартири, ванна кімната, кухня, коридор, знаходяться у спільному користуванні співмешканців. Проте [PERSON] без узгодження з іншими співвласниками квартири виявив бажання проживати у найбільшій кімнаті квартири, після чого між співвласниками склалися складні стосунки, конфліктні ситуації й непорозуміння щодо користування спірним житлом, сплати комунальних платежів. Відповідач постійно вчиняє сварки та скандали, з цього приводу неодноразово викликалися правоохоронні органи. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Московського районного суду м. Харкова від 13.10.2021, справу передано на розгляд судді Новіченко Н.В. Ухвалою Московського районного суду м. Харковавід 20.10.2021позовну заяву залишено без руху, встановлено строк та спосіб усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Московського районного суду м. Харковавід 01.11.2021, після усунення недоліків позовної заяви, позов було прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 14.02.2022 року на адресу Московського районного суду м. Харкова надійшла заява позивачів про збільшення позовних вимог і Ухвалою Московського районного суду м. Харковавід 16.02.2022 заяву позивачів про зміну предмета позову було прийнято до розгляду, а підготовче засідання відкладено. Указом Президента України N 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, яка наразі продовжено. Розпорядженням голови Верховного Суду від 08.03.2022 N 2/0/9-22 "Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Московського районного суду м. Харкована Октябрський районний суд м. Полтави. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Октябрського районного суду м. Полтави від 04.04.2023 справу передано до провадження судді Материнко М.О. Ухвалою суддіОктябрського районного суду м. Полтави від 23.06.2023 справу прийнято до провадження судді Материнко М.О. та призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 14.03.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 15 травня 2024 року о 13 год. 00 хв. яке відбудеться в залі судових засідань N 11, в приміщенні Октябрського районного суду міста Полтави. У судове засідання позивачі та представник позивачів не з`явилися, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Представник позивачів подав до суду заяву, де просив справу розглядати без участі представника позивача, позовну заяву підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, про причини його неявки відомості до суду не надходили, правом на подання відзиву відповідач не скористався. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи. [PERSON] подала письмові пояснення та повідомила суд, що вона перебуває за кордоном, просила розглядати справу без її участі, проти уточнених позовних вимог не заперечувала, просила задовольнити їх у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом судом справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з таких підстав. Положеннями частини першоїстатті 16 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першоїстатті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку. За змістомст. 317 ЦК Українивласникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживаннявласника та місцезнаходження майна. Статтею 321 ЦК Українивизначено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Здійснення права спільної часткової власності визначеностаттею 358 ЦК України, згідно якої право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Якщо ж співвласники не дійдуть згоди з питання щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном, то спір, що виник, може бути вирішений судом. Відповідно дост. 355 Цивільного Кодексу України (надалі ЦК України) майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно зст. 356 ЦК Українивласність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. У відповідності до частини третьої статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Як роз`яснено в п. 2Постанови Пленуму Верховного Суду України N 20 від 22.12.95 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема за позовами про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю. Згідно з п. 14 цієїПостанови Пленуму Верховного Суду Україниквартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися, як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] є спільною частковою власністю, а саме в рівних частках по 1/5 кожному: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] на підставі свідоцтва про право власності від 12.08.1999року. Згідно технічного паспорту, який міститься в матеріалах справи квартира розташована на 6 поверсі, 16 поверхового будинку загальною площею 66,6 м.кв та складається з 3-х кімнат житловою площею 41,2 м.кв., у тому числі 1-а кімната площею 17,1 м.кв, 2-а кімната площею 12,9 м.кв., 3-а кімната площею 11,2 м.кв, ванна кімната площею 2,6 м.кв, кухня площею 8,4 м.кв, коридор площею 11,9 м.кв., вбиральня площею 1,1 м.кв., вбудована шафа площею 1,4 м.кв. Враховуючи наведене, беручи до уваги те, що сторони у позасудовому порядку домовитись про порядок володіння та користування спільним майном не змогли, суд вважає, що запропонований позивачем порядок користування квартирою не порушить право власності інших співвласників. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визначення порядку користування квартирою знайшли своє обґрунтування під час судового розгляду і тому підлягають задоволенню. При цьому, визначення порядку користування спірною квартирою не тягне за собою відповідного збільшення та зменшення часток у праві власності на спірну квартиру. Частки сторін у праві власності на спірну квартиру, залишаються незмінними. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003 у справі N 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, нарішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року N 15-рп/2004у справі N 1-33/2004. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, оцінивши та надавши оцінку усім зібраним по справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, проаналізувавши усі обставини по справі, враховуючи, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах, суд вважає позовні вимоги про встановлення порядку користування майном обґрунтованими, а відтак вони підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved