Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-29 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що [PERSON] є наймачем квартири [ADDRESS] , разом із цим, у даному помешканні зареєстрована [PERSON] та [PERSON] . Вказує, що [PERSON] з 2002 року не проживає за даною адресою, а її донька [PERSON] там ніколи не проживала, вони проживають за іншою адресою. У зв`язку із тим, що відповідачка разом із донькою не проживають у квартирі, не сплачують комунальні платежі, не отримують кореспонденцію за даною адресою, їх особистих речей у квартирі немає, а комунальні платежі нараховуються згідно численності зареєстрованих осіб, жилим приміщенням не користуються понад 6 місяців без поважних причин, то позивач просить визнати відповідачку та її доньку такими, що втратили право користування житловим приміщенням. 10.07.2024 року від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідачка зазначає, що позивачка є її бабусею та вже втретє звертається до суду із позовом даного характеру. Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 грудня 2003 року затверджено мирову угоду, за змістом якої [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відмовляються від позовних вимог у частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] , [PERSON] залишається зареєстрованою у дані квартирі, а фактично проживатиме за місцем проживання своєї матері [PERSON] .. [PERSON] , [PERSON] зобов`язуються не ставити питання про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування вищезгаданим житловим приміщенням. У свою чергу [PERSON] відмовляється від зустрічного позову до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про вселення та визнає основний позов у частині визнання ї такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою [ADDRESS] , добровільно виписується із зазначеної квартири та не претендує на проживання в ній. У 2010 році [PERSON] знову звернулась до Першотравневого районного суду м. Чернівці з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 липня 2010 року визнано [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] , та знято її з реєстрації. Разом із цим було задоволено зустрічну позовну заяву [PERSON] та усунуто їй перешкоди в користування житловим приміщенням шляхом вселення в квартиру [ADDRESS] . Відповідач прожила протягом року за даною адресою, проте позивачкою було створено нестерпні умови для проживання, через що [PERSON] була змушена змінити фактичне місце проживання. З того моменту позивачка перешкоджає відповідачці у потраплянні до квартири, там залишились її особисті речі. Після народження [PERSON] зареєструвала місце проживання разом із нею. У зв`язку із вищевикладеним просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. До початку судового засідання від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, просив позовні вимоги задовольнити повною мірою Від представника відповідача до початку судового засідання надійшла заява про розгляд справи без її участі, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. У судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила наступне, що вона є однокласницею відповідачки, в період з 2011 року [PERSON] проживала разом із своєю бабусею, у них були постійні сварки, бабуся ображала її мати, позивачка забороняє проживати останній із нею. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомив, що є онуком позивачки, відносини у відповідача із позивачкою погані, в 2022 році коли у [PERSON] був тяжкий період, свідок разом із нею приїхав до [PERSON] , щоб попросити допомоги та відповідачка змога переночувати у позивачки, проте позивачка відмовила їй у допомозі та супроводжувала відмову словесними образами. У судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що позивачка є її свекрухою, а відповідач її рідною донькою. У 2011 році відповідачка дійсно деякий час проживала за місцем реєстрації, проте невдовзі повернулась проживати до матері, у 2022 році була повторна спроба вселитись у вищезгадану квартиру, однак позивачка її не впустила. Дослідивши матеріали справи, судом фактично встановлено. 11 червня 1988 року було видано ордер на житлове приміщенні № 429 [PERSON] з правом заняття жилого приміщення загальною площею 38,89 кв. м., по [ADDRESS] . 25 грудня 2003 року Першотравневим районним судом було винесено ухвалу про затвердження мирової угоди у справі № 2-2439. (а. с. 67) 22 липня 2010 року Першотравневим районним судом було ухвалено рішення, яким визнано [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] , та знято її з реєстрації. Разом із цим було задоволено зустрічну позовну заяву [PERSON] та усунуто їй перешкоди в користування житловим приміщенням шляхом вселення в квартиру [ADDRESS] . (а. с. 68-70) Згідно із витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища встановлено, про зміну прізвища відповідача. (а. с. 71) Свідоцтвом про народження підтверджується, що [INFO] народилась [PERSON] (а. с. 72) Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Як зазначено у ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Отже, кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. У постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 711/5092/17 (провадження № 61-47262св18) зроблено висновки про те, що сам факт не проживання відповідачів у спірному житлі не може бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірним житлом. При цьому, суди встановили, що позивачі не надали належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позовної заяви, зокрема, що відповідачі без поважних причин більше шести місяців не проживали у спірному житловому приміщенні. Суд погоджується із доводами відповідачки, що причиною за якою вона та її донька не проживають у квартирі [ADDRESS] є обставини створені самою позивачкою (постійні сварки, конфлікти), що підтверджується як письмовими доказами по справі - судовими рішеннями так і показами свідків, а тому такі причини не проживання у житловому приміщенні суд вважає поважними. Враховуючи вищевикладені обставини суд дійшов висновку, що позивачем під час розгляду справи належними доказами не підтверджено той факт, що відповідачка не проживає у спірній квартирі без поважних причин протягом тривалого часу, що в силу приписів ч. 2 ст. 71 ЖК Української виключає можливість визнання їх такими, що втратили право користування квартирою, яка розташована за адресою [ADDRESS] , внаслідок чого суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог. Посилання позивачки на те, що відповідачка не бере участі в утриманні квартири, суд відхиляє, адже це не є підставою для позбавлення права користування житлом. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Сама по собі відсутність плати за комунальні послуги не свідчить про втрату особою інтересу до житлового приміщення. Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Outcome: dismissed