Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-27 00:00:00

03 жовтня 2024 року [PERSON] звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 30 липня 2021 року в сумі 3550 доларів США та проценти за користування коштами в сумі 1600 доларів США; стягнути з [PERSON] та [PERSON] на його користь судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору та на професійну правничу допомогу, відповідно до розрахунків. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 30 липня 2021 року за усним договором позики, позивачем було передано подружжю [PERSON] та [PERSON] у позичку на їх сімейні потреби кошти в сумі 3550 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України складало за 1 долар США 27 гривень 22 копійки, що в перерахунку на гривню складає 96631 гривня. При фактичному отримання зазначеної суми коштів [PERSON] була написана власноручно розписка 30 липня 2021 року, в якій [PERSON] зазначив, що кошти ним позичені на сімейні потреби. [PERSON] у розписці, яку написав [PERSON] , підтвердила, що кошти взяті в борг на сімейні потреби, тобто надала згоду своєму чоловіку на укладення договору позики. За вказаною розпискою відповідачі зобов`язалися повернути кошти до 30 березня 2023 року. Однак, відповідачами сума боргу в сумі 3550 доларів США на даний час зовсім не повернута та оригінал розписки від 30 липня 2021 року знаходиться у позивача. Зі змісту розписки слідує, що [PERSON] за користування коштами зобов`язується за кожний місяць сплачувати по 80 доларів США. За період з 31 липня 2021 року по 30 березня 2023 року [PERSON] разом із своєю дружиною [PERSON] кошти в сумі 3550 доларів США користувалися та їх не повернули. Сума за період з 31 липня 2021 року по 30 березня 2023 року за користування 3550 доларами США становить 1600 доларів США. В зв`язку з тим, що відповідачі добровільно не бажають повернути кошти, які ними отримані у борг, позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 04 жовтня 2024 року відкрито провадження у цивільній справі за вищевказаним позовом, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін, відповідачам роз`яснено право на подання до суду відзиву на позовну заяву та встановлено для цього відповідний строк. З врахуванням отримання відповідачем [PERSON] копії вищевказаної ухвали з копією позовної заяви та додатками до неї 15 жовтня 2024 року, в установлений судом строк, відповідачем [PERSON] , поштовим відправленням, яке здане до відділення поштового зв`язку 30 жовтня 2024 року, направлено на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позов [PERSON] в обсязі позовних вимог, викладених у позовній заяві, не підлягає до задоволення. Вказав, що у розписці, яку до позовної заяви надав [PERSON] указано, що грошові кошти у нього отримав [PERSON] із паспортом громадянина України [NUMBER] , хоча копії такого паспорту останній до суду не надав, що унеможливлює перевірку судом твердження про те, що саме відповідачем отримані указані кошти. Крім того, в розписці, яку надав [PERSON] відсутні істотні умови щодо передачі і отримання коштів саме у борг. У зв`язку з наведеним, через недоведеність факту передачі саме відповідачу коштів у борг [PERSON] вважає, що позовна заява в частині стягнення суми боргу в розмірі 3500 доларів США не підлягає до задоволення. Також, у договорі позики умова про сплату процентів за користування коштами не ведеться, а отже сторони цього договору не досягли такої істотної умови договору. Відповідно ж до наданої розписки від 20 липня 2021 року указано, що позичальник повинен сплачувати за користування коштами (позикою) по «80S» США. При цьому, указана сума не є визначенням розміру процентів, а також не містить будь-яких відомостей про те, що позичальник має сплачувати кошти саме у грошовій одиниці, якою є долар США. Таке твердження позивача є надуманим і не підтвердженим жодним документальним доказом. Також, таку суму, на думку відповідача, неможливо вважати чітким виміром суми коштів, які підлягають до повернення. На думку відповідача, за таких обставин позовна вимоги про стягнення коштів за використання позикою в сумі 80 доларів США на загальну суму 1600 доларів США як процентів за використання коштами до задоволенню не підлягає. Також, позивачем не додано до суду доказів існування між відповідачем та іншим відповідачем шлюбних відносин на час складання розписки, а тому відсутні підстави до задоволення позовної заяви в частині солідарного стягнення грошових коштів з обох відповідачів. До позовної заяви додане клопотання позивача про витребування доказів, до якого не додано жодного доказу, який би підтверджував факт самостійного вживання ним заходів до їх витребування, що унеможливлює задоволення такого клопотання судом. Інші законні засоби подання таких доказів вичерпані. До того ж, сумнівним є факт ознайомлення з такою розпискою шляхом написання тексту про погодження отримання коштів нібито в інтересах сім`ї зі зворотного її боку. Крім того, указаний текст не містить відомостей\~ про обізнаність про умови договору. За вказаних обставин, відповідач [PERSON] просив суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] про стягнення боргу за договором позики на суму 3500 доларів США та процентів за користування коштами на суму 1600 доларів США. Додатками до вказаного відзиву відповідача [PERSON] є виключно докази направлення такого відзиву іншим учасникам справи. У встановлений судом строк, позивачем [PERSON] до суду подано відповідь на відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву, в якому зазначив, що під час написання розписки [PERSON] власноручно вписував у розписку дані свого паспорта та ідентифікаційного номера, а також [PERSON] власноручно вписувала дані свого паспорта. [PERSON] під час написання ним розписки отримав від позивача кошти в сумі 3550 доларів США, про що свідчить відповідний текст у розписці, тобто [PERSON] під час написання розписки засвідчив в ній факт отримання від позивача коштів у борг. Розписка, яку написав власноручно [PERSON] містить назву документа, дату її складання, прізвище, ім`я та по батькові позичальника, його паспорті дані та місце проживання, прізвище ім`я та по батькові позикодавця, його місце проживання, предмет позики, дату, коли борг повинен бути повернути та особистий підпис боржника. Таким чином, розписка написана 30 липня 2021 року [PERSON] та [PERSON] підтверджує факт укладення договору позики та факт отримання віл позивача коштів у борг. Посилання відповідача [PERSON] про відсутність умов передачі і отримання ним коштів у борг, є безпідставними. За тлумаченням словника української мови, борг це те, що взято в позику, позичене. Крім того, згідно тексту розписки від 30 липня 2021 року «Зобов`язують за користування коштами (позикою) сплачувати щомісячно по 80 $ США до повного погашення коштів взяту на сімейні потреби кошти позики». Знак $ означає грошову одиницю Сполучених Штатів Америки долар, тому в тексті розписки позичальником замість слова долар зазначено вказаний знак, що є умовним позначенням валюти США.\~ Зазначив, що клопотання про витребування доказів обґрунтоване відповідними нормами чинного законодавства України, які унеможливлюють самостійне отримання позивачем доказів перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі станом на день укладення договору позики, внаслідок чого самостійне вжиття заходів для їх отримання в даному випадку не відповідає вимогам чинного законодавства. За вказаних обставин, позивач [PERSON] просив відзив на позовну заяву, який поданий відповідачем [PERSON] , відхилити.\~ Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою, в якій просив розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, на їх задоволенні наполягає. Відповідач [PERSON] у судове засідання втретє не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем її проживання, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Відзиву на позовну заяву до суду не подала. Відповідач [PERSON] у судове засідання втретє не з`явився, безпосередньо 28 січня 2025 року перед судовим засіданням подав до канцелярії суду клопотання, в якому просив відкласти судовий розгляд та надати йому можливість дати пояснення суду, при цьому у клопотанні зазначив, що він повідомлений про те, що судове засідання призначене на 28 січня 2025 року, але 28 січня 2025 року має виклик на з`явлення до [INFO] , що виключає його можливість прибути до суду. Суд звертає увагу, що до вищевказаного клопотання не додано доказів необхідності явки відповідача [PERSON] 28 січня 2025 року до [INFO] , при цьому саме у час проведення судового засідання у даній справі. Особиста явка відповідача [PERSON] до суду 28 січня 2025 року безпосередньо перед судовим засіданням та подача до канцелярії суду вказаного клопотання, з урахуванням відсутності доказів, які б підтверджували викладені у клопотанні обставини, об`єктивно свідчить про можливість прийняття ним участі у судовому засідання у даній справі, яке призначено на 13 годину 30 хвилин 28 січня 2025 року. Крім того, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, відповідач [PERSON] 28 листопада 2024 року та 19 грудня 2024 року у судові засідання не з`являвся, причини неявки суду не повідомляв та не виявляв бажання приймати участь у судовому засіданні. З врахуванням вищевикладеного, суд не знаходить підстав для визнання причин неявки відповідача [PERSON] у судове засіданні 28 січня 2025 року поважними, а відтак і для відкладення судового розгляду справи за його клопотанням. Одночасно, приймаючи до уваги, що відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, в якому ним викладені свої пояснення та заперечення щодо заявлених позовних вимог, та враховуючи, що розгляд даної справи відбувається у порядку спрощеного позовного провадження, участь сторін у судовому засіданні обов`язковою судом не визнавалася, з метою недопущенням безпідставного затягування розгляду справи, суд вважає за можливо провести розгляд справи по суті без участі відповідача [PERSON] , який у судове засідання 28 січня 2025 року не з`явився та доказів поважних причин неприбуття до суду не подав. Враховуючи, що розгляд справи відбувався за відсутності учасників судового процесу, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, врахувавши позицію представника позивача, яка викладена у його заяві про розгляд справи без його участі, та відповідача [PERSON] , яка викладена у відзиві на позовну заяву, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 30 липня 2021 року [PERSON] написано розписку, в якій зазначено: «Я, [PERSON] , [NUMBER] , виданий Смілянським РВ УДМС України в Черкаській обл. 09 січня 2014 року, ід. код [NUMBER] , зареєстрований [ADDRESS] , даю цю розписку в тому, що я 30 липня 2021 року отримав у позику кошти в розмірі 3550 (три тисячі п`ятсот п`ятдесят) доларів США терміном на 20 місяців від громадянина [PERSON] , проживаючого с. Березняки, кошти зобов`язуюсь повернути 30 березня 2023 року. Зобов`язуюсь за користування коштами (позикою) сплачувати щомісячно по 80$ США до повного погашення коштів взяту на сімейні потреби кошти позики» (а.с.7). Під текстом вищевказаної розписки виконаний запис: «30.07.2021р., підпис, ( [PERSON] )» (а.с.7). Крім того, зі зворотної сторони вищевказаної розписки [PERSON] здійснила напис: «Я, [PERSON] , паспорт № [NUMBER] , орган, що видав 7126, дата видачі 06.03.2019р. З умовами вище укладеними договору позики [PERSON] згідна. Кошти взяті на потреби сім`ї»\~ (а.с.7-зворот). Під вищевказаним текстом наявний рукописний текст: «30.07.2021р., підпис, ( [PERSON] )» (а.с.7 - зворот). Вищевказана розписка містить у собі інформацію щодо отримання позичальником коштів в борг та зобов`язання щодо повернення боргу у визначений строк. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Згідно ч.2 ст.1046 ЦК України, договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості. Вказана особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967цс15. Відповідно до ч.2 ст.360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Згідно ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідно до ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Аналізуючи вищевказаному норму чинного ЦК України, суд вважає, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригінала боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Зазначені висновки суду у повній мірі узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 25 березня 2019 року у справі №183/2689/17 та від 23 вересня 2019 року у справі №385/850/16-ц. Під час судового розгляду встановлено, що оригінал розписки від 30 липня 2021 року перебуває у позивача [PERSON] та не повернутий відповідачу [PERSON] . При цьому, доводи відповідача [PERSON] , які викладені у відзиві на позовну заяву та на думку останнього є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, щодо ненадання позивачем [PERSON] до суду копії паспортом громадянина України [NUMBER] , який би підтверджував отримання зазначених у розписці коштів саме відповідачем, судом не приймаються до уваги, оскільки умовами договору позики, яким є розписка від 30 липня 2021 року, що складена [PERSON] , сторонами було передбачено додатків до неї, які є невід`ємною частиною такого договору, а також не узгоджено факт обов`язкової передачі позикодавцю [PERSON] позичальником [PERSON] копії паспорта громадянина України останнього. Крім того, відповідач [PERSON] , стверджуючи про неможливість перевірки судом твердження, що саме він отримав кошти за вищевказаної розпискою та посилаючись на неподання позивачем копії паспорта громадянина України [NUMBER] , не заперечує саме факт видачі такого документи, що посвідчує особу, саме йому, а також факт отримання ним коштів. Одночасно суд зазначає, що під час вирішення питання про відкриття провадження у даній цивільній справі, на виконання вимог ст.187 ЦПК України, судом отримано відповідь №826583 від 04 жовтня 2024 року з Єдиного державного демографічного реєстру, згідно якого відповідач [PERSON] отримав документ, що посвідчує його особу, який має серію НЕ та номер 712741, а також йому присвоєно реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] (а.с.20), які є аналогічними серії та номеру паспорта і реєстраційного номеру облікової катки платника податків [PERSON] , які зазначені у вищевказаній розписці.\~\~ Доказів, яким підтверджується факт написання вищевказаної розписки іншою особою, а не відповідачем [PERSON] , матеріали справи не містять та відповідачами не надано. Крім того, суд критично оцінює посилання відповідача [PERSON] , які викладену у відзиві на позовну заяву, щодо відсутності в розписці, яку надав [PERSON] , істотних умов щодо передачі і отримання коштів саме у борг, оскільки такі посилання суперечать змісту самої розписки від 30 липня 2021 року, яка підписана відповідачем [PERSON] та в якій останній самостійно вказав про отримання ним від позивача [PERSON] 30 липня 2021 року грошових коштів саме у позику та зобов`язався їх повернути у визначену ним та позивачем [PERSON] дату, а саме 30 березня 2023 року , що і є істотними умовами, які підтверджують боргове зобов`язання. Відповідно до ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня від 2018 року у справі №713/285/2012 (провадження № 61-10345св18), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2019 року в справі №569/7631/15-ц (провадження № 61-1261св18), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року в справі №133/3928/14-ц (провадження №61-33048св18) зроблено висновок по застосуванню статті 65 СК Українита вказано, що «для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин». Правовий аналіз частини четверто статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Як вбачається з копії актового запису про шлюб №26 від 24 жовтня 2015 року, яка отримана судом за клопотанням позивача від Смілянського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 24 жовтня 2015 року. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила своє прізвище на « [PERSON] » (а.с.62-63). Відповідач [PERSON] , стверджуючи про ненадання позивачем доказів існування між відповідачем та іншим відповідачем шлюбних відносин на час складання розписки та відсутності підстав для задоволення клопотання позивача про витребування таких доказів, не навів жодних норм чинного законодавства України, які б передбачали можливість самостійного отримання позивачем [PERSON] копії документу, який містить конфіденційну інформацію щодо відповідачів [PERSON] та [PERSON] \~ та перебуває у володінні Смілянського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).\~ Як вбачається з розписки від 30 липня 2021 року, відповідач [PERSON] , перебуваючи у зареєстровану шлюбі з відповідачем [PERSON] , своїм підписом підтвердив, що грошові кошти у позику отримав від [PERSON] на сімейні потреби, що у цій же розписці підтвердила своїм підписом і відповідач [PERSON] , при цьому вказавши, що кошти взяті на потреби сім`ї. Доводи відповідача [PERSON] про те, що факт ознайомлення з розпискою шляхом написання тексту про погодження отримання коштів нібито в інтересах сім`ї зі зворотного її боку, а також, що вказаний текст не містить відомостей\~ про обізнаність про умови договору, суд не приймає до уваги, оскільки відповідач [PERSON] у розписці від 30 липня 2021 року особистим підписом підтвердила факт обізнаності та згоди з умовами отримання відповідачем [PERSON] , з яким вона, станом на день підписання розписки, перебувала у зареєстрованому шлюбі, грошових коштів у позику від [PERSON] . При цьому, суд звертає увагу, що відповідачем [PERSON] не подано до суду жодних заперечень щодо її обізнаності про умови, які зазначені у розписці від 30 липня 2021 року, отримання відповідачем [PERSON] , з яким вона перебуває у зареєстрованому шлюбі, грошових коштів від [PERSON] у позику. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачем [PERSON] , який є чоловіком відповідача [PERSON] , 30 липня 2021 року укладено договір позики з позивачем [PERSON] в інтересах сім`ї відповідачів та отримані внаслідок укладення такого договору кошти у сумі 3550 доларів США були використані саме в інтересах їх сім`ї, в зв`язку з чим відповідачі є солідарними боржниками за вказаним договором. При цьому, будь-яких доказів, які свідчать про отримання [PERSON] 30 липня 2021 року коштів у сумі 3550 доларів США від [PERSON] та в подальшому використані не в інтересах сім`ї, матеріали справи не містять та відповідачами не надані. Крім того, згідно ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами або законом про банки і банківську діяльність. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як вбачається з розписки від 30 липня 2021 року відповідач [PERSON] зобов`язався за користування коштами (позикою) сплачувати щомісячно по 80$ США до повного погашення коштів (а.с.7). З огляду на те, що у вищевказаній розписці відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] погодили умови користування коштами, які були отримані відповідачем [PERSON] , а саме щомісячна сплата останнім на користь позивача чіткої грошової суми, яка не входить до складу грошових коштів, які отримані у позику, суд приходить до висновку, що грошові кошти у сумі 80$ США, які відповідач [PERSON] зобов`язався щомісячно сплачувати позивачу [PERSON] за користування грошовими коштами, які отримані ним у позику, до повного погашення коштів, за своєю правовою природою та умовами договору є саме процентами. Відповідач [PERSON] стверджуючи у відзиві на позовну заяву про те, що грошові кошти у сумі «80S» США, які він зобов`язався щомісячно сплачувати за користування коштами (позикою), не є визначенням розміру процентів, жодним чином не обґрунтував таке твердження та не навів обставин, які унеможливлюють віднесення такої плати за користування коштами, які ним були отримані у позику, до процентів. За вказаних обставин, суд не приймає до уваги доводи відповідача [PERSON] про те, що у договорі позики умова про сплату процентів за користування коштами не ведеться, а отже сторони цього договору не досягли такої істотної умови договору. Крім того, суд критично оцінює доводи відповідача [PERSON] , які викладені у відзиві на позовну заяву, про те, що розписка від 20 липня 2021 року не містить будь-яких відомостей про те, що позичальник має сплачувати кошти саме у грошовій одиниці, якою є долар США, оскільки у даній розписці відповідач [PERSON] зобов`язався сплачувати позивачу [PERSON] за користування позичковими коштами 80$ США щомісячно, а не кошти «80S» США, як про це вказує відповідач, при цьому знаком «$» позначається саме іноземна валюта, якою є долари США. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] за користування коштами, які отримані ним у відповідності до розписки від 30 липня 2021 року, був зобов`язаний сплачувати позивачу [PERSON] проценти, розмір та порядок сплати яких був узгоджений сторонами договору, а саме 80 доларів США щомісячно, з дати отримання позики, тобто з 30 липня 2021 року, до повного погашення позики, тобто до 30 березня 2023 року, що становить період у 20 місяців та загальну суму 1600 доларів США. Згідно ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п.1 ч.1 ст.527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Однак, будь-яких доказів виконання відповідачем [PERSON] взятих на себе зобов`язань за розпискою від 30 липня 2021 року та повернення, в тому числі частково, позивачу [PERSON] суми позики та процентів за користування такою позикою у визначений розпискою строк, тобто 30 березня 2023 року, або після його закінчення, матеріали справи не містять та відповідачами не надано. Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст.192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц відступила від правової позиції Верховного Суду України у справі №6-79цс14 і від позиції Верховного Суду у справі №308/3824/16-ц (щодо обов`язкового визначення грошового зобов`язання у національній валюті незалежно від того, що за договором позики предметом позики була іноземна валюта) зробила такі висновки: сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року в справі №761/12665/14-ц, вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Враховуючи, що за умовами розписки від 30 липня 2021 року між сторонами фактично у позику були передані грошові кошти у іноземній валюті доларах США, у зазначеній розписці зазначено про борг відповідача та його обов`язок сплати процентів у іноземній валюті, за її змістом позичальник зобов`язався повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування грошовими коштами саме в іноземній валюті доларах США, та приймаючи до уваги відсутність між сторонами будь-яких домовленостей щодо переведення боргового зобов`язання та процентів за користування борговим зобов`язанням у національну валюту чи в еквіваленті до національної валюти, суд приходить до висновку, що за умовами вказаної розписки позичальник зобов`язаний повернути борг, у тому числі проценти за користування грошовими коштами, у іноземній валюті - доларах США, в зв`язку з чим поверненню позичальником (та стягненню за рішенням суду) підлягає сума боргу та проценти за користування позикою саме у іноземній валюті (валюті позики і валюті визначеного сторонами грошового зобов`язання). Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №0.0.3915519008.1 від 30 вересня 2024 року, позивачем при поданні даної позовної заяви до суду сплачений судовий збір у сумі 2134 гривня 67 копійок. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути у рівних частинах сплачений при подачі до суду позовної заяви судовий збір у розмірі 2134 гривня 67 копійок, тобто по 1067 гривень 34 копійки з кожного з відповідачів. Також, відповідно до частин 1 та 3 статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). 18 вересня 2024 року між адвокатом Холодянком В.М. та [PERSON] укладено договір про надання правничої допомоги (а.с.10). Відповідно до п.1.1 вказаного договору, клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання про надання правничої допомоги клієнту з приводу представництва та захисту його інтересів в державних установах, організаціях всіх форм власності, правоохоронних органах, судах першої інстанції про стягнення коштів за договором позики за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається з попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат на правничу допомогу, які позивач поніс та очікує понести під час судового розгляду, адвокатом Холодняком В.М., згідно договору від 18 вересня 2024 року, надано правничу допомогу [PERSON] з приводу стягнення коштів за договором позики (розписці) за позовом до [PERSON] та [PERSON] : 18 вересня 2024 року консультація [PERSON] з приводу стягнення коштів за договором позики (розписці) - витрачено часу 0,5 годин, вартість наданих послуг 500 гривень; 19 вересня 2024 року пошук та друкування з інтернет видання щодо курсів валют Національного банку України витрачено часу 0,5 годин, вартість наданих послуг 200 гривень; складено позовну заяву (процесуальний документ) за позовом [PERSON] про стягнення коштів за договором позики (розпискою) витрачено часу 2,0 годин, вартість наданих послуг 1300 гривень. Кошти в сумі 2000 гривень оплатив [PERSON] та отримав адвокат Холодняк В.М. (а.с.13). Згідно акту виконаних робіт від 19 вересня 2024 року по договору про надання правничої допомоги від 18 вересня 2024 року, який складений [PERSON] , та адвокатом Холодняком В.М., виконавець надав, а замовник прийняв послуги, передбачені договором про надання правничої допомоги від 18 вересня 2024 року, а саме: консультація правового характеру [PERSON] з приводу стягнення коштів за договором позики (розписці); пошук та друкування з інтернет видання щодо курсів валют Національного банку України по відношенню до гривні; складено позовну заяву (процесуальний документ) для подачі до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення коштів за договором позики. Сторони не мають один до одної жодної претензії та роботи виконані на загальну суму 2000 гривень (а.с.12). Відповідно до квитанції №07-24, виданої адвокатом Холодняком В.М., [PERSON] за надані адвокатом послуг, а саме надання правової допомоги останньому з приводу стягнення коштів з [PERSON] та [PERSON] , що були отримані в борг, складено позовну заяву, сплатив кошти у загальній сумі 2000 гривень (а.с.12а). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). Враховуючи викладене, а також те, що заявлені та документально підтверджені витрати позивача [PERSON] на правову допомогу адвоката Холодняка В.М. у розмірі 2000 гривень є співмірними із складністю цієї справи, яка була розглянута в порядку спрощеного позовного провадження, наданими адвокатом обсягом послуг під час підготовки позовної заяви, затраченим часом на надання правничої допомоги під час судового розгляду справи, вказані витрати відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, в зв`язку з чим, з врахування задоволення позовних вимог, підлягають стягненню з відповідачів у рівних частинах на користь позивача, тобто по 1000 гривень 00 копійок з кожного з відповідачів. На підставі наведеного,

Outcome: approved