Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до Кіровського районного суду міста Кіровограда з позовною заявою до Державної служби України з безпеки на транспорті, третя особа Фортечний відділ державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відшкодування шкоди. В обґрунтування заявлених вимог, з урахування уточненої позовної заяви від 31.05.2024, зазначено, що 07.11.2023 Державною службою України з безпеки на транспорті відносно неї було прийняте протиправне рішення, а саме постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу серії ПШ №015029. 08.02.2024 Фортечний ВДВС у м. Кропивницькому відкрив виконавче провадження. 20.03.2024 посадові особи Фортечного ВДВС у м. Кропивницькому наклали арешт на її банківські рахунки. 16.04.2024 набрала законної сили постанова Третього апеляційного адміністративного суду по справі №340/9466/23, відповідно до якої суд визнав дії Державної служби України з безпеки на транспорті протиправними, а також визнав постанову серії ПШ №015029 від 07.11.2023 протиправною та скасував її. 25.04.2024 між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу, який вони мали намір оформити нотаріально, одночасно із перереєстрацією автомобіля в органах МРЕО. Однак, в сервісному центрі їй було відмовлено в проведенні реєстраційних дій, оскільки відкрито виконавче провадження, в якому вона є боржником, що унеможливлює проведення продажу транспортного засобу. Внаслідок протиправних дій відповідача, вона з 08.02.2024 по 26.02.2024 безпідставно та необґрунтовано перебувала у статусі боржника по виконавчому провадженню [NUMBER], яке було відкрито на підставі вищезазначеної постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу. Також вона була позбавлена можливості вчинити правочин з продажу власного майна на користь третіх осіб, що в результаті призвело до упущеної вигоди у розмірі 100000 грн. Окрім упущеної вигоди вона також зазнала моральної шкоди, яка полягала в тому, що вона була позбавлена можливості забезпечувати дітей елементарними засобами існування, оскільки посадові особи виконавчої служби наклали арешт на соціальний рахунок, на який надходили кошти з держави для забезпечення її малолітніх дітей. Неможливість забезпечувати дітей необхідними речами пригнічувало її морально-психологічний стан, який проявлявся в довготривалих депресіях. Необґрунтоване перебування в статусі боржника та неможливість укласти угоду вона розцінює як приниження честі та гідності фізичної особи, а також її ділової репутації. Просила стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь [PERSON] відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 100000 грн.; відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000 грн. та судові витрати. 29.05.2024 постановлено ухвалу про залишення позовної заяви без руху. 03.06.2024 постановлено ухвалу про передачу цивільної справи за підсудністю до Голосіївського районного суду міста. 07.08.2024 постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі і призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін на 09.10.2024. 16.10.2024 постановлено ухвалу про відкладення розгляду цивільної справи на 24.01.2025. 12.09.2024 Державною службою України з безпеки на транспорті подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог. Зазначає, що якщо позивач вважає, що органом державної виконавчої служби під час здійснення виконавчих дій було допущено порушення вимог законодавства, остання має право звернутися до окружного адміністративного суду з окремою позовною заявою. Суму упущеної вигоди позивач, в порушення статі 22 ЦК України, надає без належного точного обрахування, оскільки у позовній заяві позивач зазначає, що упущена вигода, на її суб`єктивну думку, складає третину від вартості майна. Позивачем не надано жодного доказу щодо вчинення відповідачем будь-яких дій, які б доводили, що останнім було завдано моральної та матеріальної шкоди позивачу. 17.09.2024 Державною службою України з безпеки на транспорті подано клопотання про розгляд зазначеної справи в порядку загального позовного провадження, яке суд залишає без розгляду, оскільки він поданий з порушенням строку, встановленого судом в ухвалі про відкриття провадження у справі від 07.08.2024. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. [PERSON] з серпня 2011 року є власником автомобіля Камаз 53212, номерний знак [NUMBER] . 26.01.2018 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] , актовий запис №24. 07.11.2023 начальником Відділу державного нагляду (контролю) у Кіровоградській області, розглянувши справу про порушення законодавства про автомобільний транспорт, винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу серії ПШ №015029, згідно з якою до [PERSON] застосовано адміністративно-господарський штраф у розмірі 17000 грн. 08.02.2024 старшим державним виконавцем Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Зубік В.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження [NUMBER] про стягнення з [PERSON] на користь відділу Державного нагляду (контролю) у Кіровоградській області Державної служби України з безпеки на транспорті адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17000 грн. 20.03.2024 в межах виконавчого провадження [NUMBER] накладено арешт на кошти боржника. 16.04.2024 постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16.04.2024 у справі №340/9466/23 визнано протиправними дії відділу Державного нагляду (контролю) у Кіровоградській області Державної служби України з безпеки на транспорті, визнано протиправною та скасовано постанову серії ПШ №015029 про застосування до [PERSON] адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17000 грн. 25.04.2024 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу автомобіля Камаз, д.н.з. [NUMBER] , відповідно до якого [PERSON] передає автомобіль у власність [PERSON] . Відповідно до п. 3.1. вищезазначеного договору продаж автомобіля вчиняється за 300000 грн. 26.04.2024 старшим державним виконавцем Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Зубік В.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження відповідно до п. 5 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання (ст. 22 ЦК України). У ч. 2 ст. 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати. Так, збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду, яка відрізняється від реальних збитків тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном. Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20). При цьому протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Тому звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання. Крім того, позивачу слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц та постановах Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 910/12204/17, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18). При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що вони не були абстрактними, а дійсно були б отримані в разі, якщо б відповідач не здійснював протиправних дій. Такий висновок зроблено Верховним Судом в постанові від 13 січня 2021 року в справі № 925/1525/19. Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню. Тлумачення змісту ч. 2 ст. 22 ЦК України свідчить, що упущена вигода, будучи складовою поняття збитки, на відміну від реальних збитків, фактичну вартість яких можна виявити на основі оцінки прямих майнових втрат, завданих особі, пов`язана з тим реальним приростом, збільшенням її майнової сфери, якого можна було б очікувати за звичайних обставин, якби ці обставини не були порушені неправомірною поведінкою боржника. Верховний Суд у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 703/3303/20 зауважив, що відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди має свою специфіку, обумовлену низкою факторів, що зумовлено, зокрема, особливістю правової природи категорії збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки в момент вчинення правопорушення упущена вигода є лише можливою (майбутньою), а не наявною майновою втратою, а її розмір допустимо встановити лише приблизно, із деякими припущеннями, адже досить складним є визначення розміру тих втрат, які ще не сталися (не наступили фізично), позаяк невідомо, які чинники могли б мати вплив на прибуток. Тож у з`ясуванні критеріїв, яким слід керуватися при визначені (обрахунку) розміру збитків у вигляді упущеної вигоди, суд зважає на сутність правової природи категорії упущена вигода, принципи на яких ґрунтується виконання зобов`язання з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, а також функції, які повинно виконувати відшкодування збитків. Тому при визначенні (обчисленні) розміру упущеної вигоди першочергове значення має врахування критерію звичайних обставин (умов цивільного/господарського обороту), за яких кредитор мав достатні очікування на отримання відповідного доходу в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При цьому звичайними обставинами (умовами цивільного/господарського обороту) фактично є типові (нормальні) обставини (умови) комерційного обігу (функціонування ринку), а не теоретично, потенційно можливі, особливо сприятливі ситуації, що мали місце під час неналежного виконання боржником своїх обов`язків. Іншим критерієм, який необхідно враховувати при визначенні (розрахунку) розміру упущеної вигоди, є критерій розумності витрат. Сутнісний зміст цього критерію та необхідність урахування при розрахунку упущеної вигоди обумовлений принципами зобов`язального права та загальними засадами цивільного законодавства - керівними ідеями, з яких мають виходити усі без виключення учасники цивільних відносин. Слід зазначити, що визначаючи розмір збитків у вигляді упущеної вигоди, необхідно також враховувати функцію, яку повинно виконувати відповідне відшкодування. Такою функцією передусім є компенсаційна функція, яка виходить з неприпустимості збагачення потерпілої сторони зобов`язання (кредитора) та визначає своїм завданням компенсацію кредитору дійсних негативних наслідків порушення його прав. Іншими словами відновлення майнового стану кредитора за рахунок боржника має здійснюватися із розрахунку еквівалентності, співмірності між собою відшкодування та збитків. Відтак, при визначенні розміру збитків у вигляді упущеної вигоди слід керуватися такими критеріями її розрахунку (обчислення) як: 1) звичайні обставини (умови цивільного/господарського обороту); 2) розумні витрати; 3) компенсаційність відшкодування збитків. Тому справедливе відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди за наявності доведеності протиправної поведінки заподіювача збитків та причинного зв`язку між збитками та протиправною поведінкою є одним із ефективних засобів захисту порушених прав кредитора, адже сама лише констатація у судовому рішення порушення прав кредитора (позивача) не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Позивач на підтвердження своїх доводів надала копію договору від 25.04.2024 купівлі-продажу автомобіля Камаз, д.н.з. [NUMBER] , відповідно до якого вона передала автомобіль у власність [PERSON] . Продаж автомобіля вчиняється за 300000 грн. Відомості про розірвання цього договору суду не надані. Також не надані відомості про те, що покупець за договором не перерахував на рахунок позивачки обумовлену у догвоворі суму коштів за придбання автомобіля. Суд відзначає, що договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 334 ЦК України). Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України). Критерієм віднесення речей до рухомих визначається можливість їх вільного переміщення у просторі. Автомобіль є рухомою річчю. За загальним правилом, право власності на рухому річ виникає з моменту передання майна. Винятком із загального правила про те, що право власності на рухому річ виникає з моменту передання майна є вказівка в нормі закону чи в положеннях договору. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть в договорі самі визначити момент виникнення права власності на рухому річ. Таким чином, право власності на автомобіль перейшло до покупця за договором [PERSON] , що свідчить про те, що відчуження автомобіля позивачкою відбулось. Суд повторно зауважує, що доказів на проведення оплати за договором купівлі-продажу від 25.04.2024 позивач не надала. Крім того, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що вона могла і повинна була отримати визначені доходи в розмірі 100000 грн., і що тільки неправомірні дії Державної служби України з безпеки на транспорті стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила її можливості отримати ці кошти. Окрім того, сума, яку просить стягнути позивач, обґрунтовується умовним припущенням про можливість отримання нею прибутку. Проте, саме по собі обґрунтування можливості отримання прибутку не є підставою для його стягнення, оскільки жодних доказів щодо оцінки вартості транспортного засобу Камаз, тобто предмету договору купівлі-продажу від 25.04.2024, а також достовірності дати укладення договору купівлі-продажу, до суду надано не було. Позивачем не наведено розрахунку майнової шкоди, яку вона просить стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті, оскільки доводи позивача щодо стягнення з відповідача упущеної вигоди зводяться до її суб`єктивної думки, про що зазначено у позові. Також позивачем не вказано, яка методика застосовувалася при нарахуванні упущеної вигоди, а також не зазначено правові підстави для стягнення таких збитків, якщо такі завдано і за який період. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відсутні підстави для покладення на Державну службу України з безпеки на транспорті відповідальності з відшкодування збитків, у розмірі заявленому [PERSON] , оскільки позивачем не було доведено належними та допустимими доказами, що завдані збитки настали внаслідок дій відповідача, не доведено безпосередній причинний зв`язок між діями відповідача та заподіянням реальних збитків (упущеної вигоди). Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 100000 грн., суд відзначає наступне. Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Як кореспондують ч. 1, пункт 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Позивач зазначає, що підставою для відшкодування моральної шкоди у даній справі є те, що внаслідок протиправних дій відповідача, вона необґрунтовано перебувала у статусі боржника, а тому була позбавлена можливості забезпечувати дітей елементарними засобами існування, оскільки посадові особи виконавчої служби наклали арешт на соціальний рахунок, на який надходили кошти з держави для забезпечення її малолітніх дітей, що пригнічувало її морально-психологічний стан, який проявлявся в довготривалих депресіях. Також зазначила, що необґрунтоване перебування в статусі боржника та не можливість укласти угоду вона розцінює як приниження честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації. Згідно з ч. 3, 5 ст. 23 ЦК України, за загальним правилом моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Разом з тим, суд зазначає, що Укртрансбезпека є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті (пункт 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 103, далі - Положення). Одним із основних завдань Укртрансбезпеки є, зокрема, здійснення державного нагляду (контролю) за безпекою на автомобільному, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті (підпункт 3 пункту 4 Положення). Позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів вини відповідача, оскільки доводи, якими вона обґрунтовує нанесення їй моральної шкоди, загалом зводяться до її перебування у статусі боржника в рамках виконавчого провадження щодо примусового виконання постанови Державної служби України з безпеки на транспорті від 07.11.2023 серії ПШ №015029. Суд звертає увагу, що виконавчі дії у вигляді накладення арешту на її соціальний банківський рахунок, на який надходили кошти з держави для забезпечення її малолітніх дітей, були вчинені посадовими особами Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), а не відповідачем. Позивач не була позбавлена можливості, під час оскарження протиправної постанови від 07.11.2023 серії ПШ №015029, звернутися до суду з заявою про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі постанови про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті. При зверненні до суду позивач просила суд стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті на її користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000 грн. Як вже було зазначено судом, згідно ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Суд вважає, що за встановлених обставин позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі №910/3907/18. Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Судове рішення про стягнення з Державної служби України з безпеки на транспорті відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000 грн. не відповідає ефективному способу захисту прав та інтересів у цих правовідносинах, оскільки шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями органу державної влади відшкодовується державою, а позовні вимоги про стягнення моральної шкоди на її користь повинні бути заявлені до держави. На думку суду, заявлена позовна вимога, стягнення з Державної служби України з безпеки на транспорті на її користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000 грн., не відповідає ефективному способу захисту прав та інтересів позивача у цих правовідносинах. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не зможе забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права та не спроможний надати особі ефективний захист її прав. За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1, 3 ст. 141 ЦПК України судові витрати не підлягають відшкодуванню, оскільки у задоволенні позову відмовлено.

Outcome: dismissed