Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-28 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися з позовом до суду, в якому просять: 1. Припинити право власності [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , на 1/9 частки нерухомого майна, що складається з трикімнатної квартири загальною площею 63,83 кв.м, житловою площею 41,8 кв.м, загальною вартістю нерухомого майна 47195 грн ( коридор 7,1 кв.м; кімната 8,9 кв.м, 15,9 кв.м, 17,0 кв.м; ванна 2,2 кв.м; туалет 0,9 кв.м; кухня 7,7 кв.м; лоджія (з урахуванням знижувального коефіцієнту) 4,13кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . 2. Стягнути з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , кошти у розмірі 127 585 грн 00 коп. (сто двадцять сім тисяч п`ятсот вісімдесят п`ять грн 00 коп.) в якості грошової компенсації вартості 1/9 частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . 3. Визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на частку 1/9 частки нерухомого майна, що складається з трикімнатної квартири загальною площею 63,83 кв.м, житловою площею 41,8 кв.м, загальною вартістю нерухомого майна 47195 грн ( коридор 7,1 кв.м; кімната 8,9 кв.м, 15,9кв.м, 17,0 кв.м; ванна 2,2 кв.м; туалет 0,9 кв.м; кухня 7,7 кв.м; лоджія (з урахуванням знижувального коефіцієнту) 4,13 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . 4. Стягнути з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , грошову компенсацію вартості оплачених комунальних послуг та послуг із газопостачання в сумі 4715,30 грн та заміни запасних частин газового обладнання в сумі 685,88 грн. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що вони з відповідачем є співвласниками спірного нерухомого майна. Ухвалою судді від 02.09.2024 позовну заяву залишено без руху. 03.09.2024 представником позивачів до суду подано докази на усунення недоліків позову. Ухвалою від 09.09.2024 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 15.10.2024 до суду від позивача надійшла заява про залучення до матеріалів справи доказів, а саме додатків до позовної заяви в належній якості. Ухвалою суду від 07.11.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. 16.12.2024 до суду позивачем надано докази внесення на рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації суми вартості 1/9 частин спірного майна. 28.01.2025 до суду позивачем надано докази наявності у власності відповідача нерухомого майна крім спірного нерухомого майна. Відповідач не скористався правом на подання відзиву. Позивачі участі в судовому засіданні не брали, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. 29.01.2025 до суду представником позивачів подано заяву про розгляд справи без участі позивачів та їх представника. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином в розумінні положень ст. 128 ЦПК України, про що свідчить повернутий конверт на адресу суду з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою", який направлявся відповідачу за адресою: [ADDRESS] . Суд констатує, що відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповіддю №1075655 від 29.01.2025 на запит суду з Єдиного державного демографічного реєстру (т. 2 а.с. 9). Також, рекомендоване поштове направлення № 0504044419350, яким позивачі направили відповідачу позовну заяву з додатками повернулося без вручення з відміткою «за закінченням терміну зберігання», що підтверджується наявною у справі інформацією з веб-сайту «Укрпошти» ) (т. 2 а.с. 10). Відповідачем до суду відзив на позовну заяву не подано. Основним способом, за допомогою якого суди здійснюють повідомлення учасників справи, є надіслання повісток. При чому у практиці Верховного Суду все частіше використовується презумпція добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків (постанова КЦС ВС від 18 січня 2023 року по справі №752/24739/19). Це означає, що якщо в матеріалах справи є корінець повідомлення, в якому зазначено, що лист вручено безпосередньо учаснику справи, наявний підпис працівника пошти, то відсутні підстави сумніватися, що особа є належним чином повідомлена. У тому випадку, якщо зазначено, що «адресат відмовився» чи «адресат відсутній за вказаною адресою», то відповідно до положень пунктів 3, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК, судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки, і особа вважається повідомленою. Підстав для відкладення, нового повідомлення, немає. У тому ж випадку, якщо причиною повернення зазначено «за закінченням терміну зберігання», «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» це не є доказом належного інформування учасника справи про час і місце розгляду справи, не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду. Постановою КЦС ВС від 10.05.2023 № 755/17944/18 (61-185св23) довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Відповідно до пункту 3 частини сьомої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Крім того, відповідач був завчасно належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Заяви про розгляд справи за її відсутності відповідач не подавала. Представник позивачів адвокат Майнард Н.О. в підготовчому засіданні 10.10.2024 повідомила, що відповідач особисто приходила до неї в офіс, де адвокат Майнард Н.О. намагалася вручити відповідачу позов з додатками, від отримання якого [PERSON] відмовилася. Суд відповідно до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх в апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Відтак суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд встановив таке. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 382729990 від 13.06.2024 сторонам у справі належить на праві спільної часткової власності нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] . До складу нерухомого майна входить: трикімнатна квартира загальною площею 63,83 кв.м, житловою площею 41,8 кв.м, коридор 7,1 кв.м; кімната 8,9 кв.м, 15,9 кв.м, 17,0 кв.м; ванна 2,2 кв.м; туалет 0,9 кв.м; кухня 7,7кв.м; лоджія (з урахуванням знижувального коефіцієнту) 4,13кв.м. Відповідно до зазначеного витягу у праві спільної часткової власності на вказане нерухоме майно, відповідачу [PERSON] належить 1/9 частки, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 02.09.2022 приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Яценко Я.В.; позивачу [PERSON] належить 1/12 та 1/9 частки на підставі договору купівлі-продажу №1284, виданого 07.12.2021 приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Яценко Я.В., 1/9 частки на підставі на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №1219, виданого 16.11.2021 приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Яценко Я.В.; позивачу [PERSON] належить 1/4 частки, на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 19.04.2004 року, Кіровоградська міська рада. (т. 1 а.с. 62-64, 113, 116, 117, 114). Відтак на підставі вище досліджених правовстановлюючих документів судом встановлено, що сторони по справі є співвласниками квартири [ADDRESS] , а відповідачу в спірній квартирі належить 1/9 частки. Відповідно до технічного паспорта на квартиру за адресою: [ADDRESS] від 21.04.2004 спірна квартира має наступні характеристики: загальна площа 63,83 кв.м, житловою площею 41,8 кв.м, загальною вартістю нерухомого майна 47195 грн ( коридор 7,1 кв.м; кімната 8,9 кв.м, 15,9кв.м, 17,0 кв.м; ванна 2,2 кв.м; туалет 0,9 кв.м; кухня 7,7 кв.м; лоджія (з урахуванням знижувального коефіцієнту) 4,13 кв.м (а.с. 118-120). Спір між сторонами виник з приводу реалізації сторонами права спільної часткової власності щодо об`єкта нерухомого майна: квартири [ADDRESS] та наміром позивача припинити право відповідача на частку в спільному майні на підставі відповідного позову шляхом виплати грошової компенсації вартості його частки та відсутності згоди останнього на таке припинення та отримання компенсації в грошовому чи іншому вигляді. Розглядаючи спір по суті, суд враховує таке. Згідно з ч. 4, 5 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Зміст ст. 316-319 ЦК України полягає в тому, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Підстави припинення права власності передбачені ст. 346 ЦК України. Виходячи зі змісту частини 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Що стосується існуючої в співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені ст. 364, 365, 367 ЦК України як способи реалізації цієї правомочності, при здійсненні якої передбачена ч. 4 ст. 358 ЦК України умова не є обов`язковою. Згідно зі ст. 370, 372 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, відповідно до порядку, встановленого ст. 364 цього Кодексу, а також на поділ такого майна. Відповідно до ч. 1 ст. 365ЦК України право особи на частку в спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливе; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Крім того, як передбачено ч. 2 ст. 365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку в спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов`язань перед відповідачем. Відповідно до ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Невиконання особою своїх обов`язків як співвласника майна призводить до порушення прав інших співвласників майна. Тому ст. 365ЦК України є в тому числі й механізмом знаходження найефективнішого власника. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови "Про судове рішення у цивільній справі" від 18.12.2009 N 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що відповідачу [PERSON] належить 1/9 частина спірної квартири. Спір між сторонами виник з приводу реалізації сторонами права спільної часткової власності щодо об`єкта нерухомого майна: квартири за адресою: [ADDRESS] та наміром позивача припинити право відповідача на частку в спільному майні на підставі відповідного позову шляхом виплати грошової компенсації вартості її частки та відсутності згоди останнього на таке припинення та отримання компенсації в грошовому чи іншому вигляді. Позивачі, аргументуючи обґрунтованість поданого позову, покликається на наявність підстав, визначених ч. 1 ст. 365 ЦК України, серед яких: частка співвласника є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливе; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, та одночасну готовність виплатити грошову компенсацію відповідачу вартості його частки, що підтверджується внесенням відповідної суми на депозитний рахунок. Водночас, відповідачем на заперечення даних доводів не надано жодних доказів. Надаючи оцінку аргументам сторін, суд вважає аргументи позивачів належним чином обґрунтованими та мотивованими з огляду на таке. В першу чергу, суд звертає увагу на звіт про оцінку майна та документи, які бралися як вихідні дані та долучені до матеріалів справи, відповідно до якого ринкова вартість квартири за адресою: [ADDRESS] становить 1 148 265,00 грн. відповідно вартість 1/9 частки квартири становить 127 585,00 грн. Долучений технічний паспорт та правовстановлюючі документи підтверджують доводи позивача, що поділити в натурі квартиру за адресою: [ADDRESS] з урахуванням, що частка відповідача складає 1/9, відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва, тобто виділити окремі ізольовані приміщення неможливо; технічної можливості переобладнати квартиру в дві ізольовані квартири із самостійними входами немає, про що свідчить наявність одного входу, одного санвузла (т. 1 а.с. 96-131). Зазначене свідчить про наявність, як мінімум, двох підстав, передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України, для припинення права власності співвласника. Крім цього, дослідженні в судовому засіданні обставини свідчать, що спільне володіння і користування спірною квартирою є неможливим. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі N 908/1754/17 зроблено висновок про те, що відсутність у статті 365ЦК України конструкції "за наявності одночасно" свідчить про можливість припинення права особи на частку в спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку в спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку в спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності. При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном (постанова Верховного Суду від 18 липня 2019 року в справі N 210/2236/15-ц). В контексті наведеного суд враховує, що досліджені судом докази вказують на те, що припинення права власності на частку в спільному майні не завдасть шкоди відповідачу, оскільки вона у спірній квартирі не проживає та має у приватній власності квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією № 408517438 від 17.12.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження та об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (т. 2 а.с. 5-6). За вказаною адресою відповідач [PERSON] і зареєстрована, що встановлено судом вище у рішенні. Відповідно до ст. 365 ЦК України отримання згоди особи, право якої на частку в спільному майні припиняється, на отримання грошової компенсації за її частку не передбачено, так як позивачу лише необхідно внести вартість частки, право на яку припиняється, на депозитний рахунок суду. В той же час, слід зазначити, що вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а є основною вимогою, на якій має ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди. Це було і залишається передумовою винесення судом рішення про припинення права на частку в спільному майні (рішення ЄСПЛ від 21.03.2011 у справі "Андрій Руденко проти України"). Відповідно до квитанції № 199957974 від 06.12.2024 позивачем на депозитний рахунок в Територіальному управлінні Державної судової адміністрації в Кіровоградській області внесено 127 585,00 грн вартість 1/9 частки квартири [ADDRESS] , яка є предметом спору (т. 1 а.с. 239). Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном. Не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 07 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті суспільний, публічний інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України. Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі N 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі N 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі N 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року в справі N 916/3156/17. Відтак, враховуючи обраний позивачем спосіб захисту, наявність підстав, передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України, відсутність необхідності обов`язкової згоди відповідача на отримання грошової компенсації та попереднє внесення позивачем відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, суд дійшов висновку про наявність підстав для припинення права спільної часткової власності [PERSON] на 1/9 частку квартири за адресою: [ADDRESS] та відповідно визнання за [PERSON] права власності на 1/9 частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Стосовно позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості оплачених комунальних послуг та послуг із газопостачання в сумі 4 715,30 грн та заміни запасних частин газового обладнання в сумі 685,88 грн суд зазначає таке. Відповідно до ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Матеріалами справи підтверджується, що позивач [PERSON] в період з червня 2021 по липень 2024 сплачено 13 079,16 грн квартплати, 23 913,64 грн на оплату природного газу на опалення та 5 426,90 грн на оплату послуг з транспортування природного газу за спірну квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується квитанціями (а.с. 133-161, 164-223) та відповідними розрахунками (т. 1 а.с. 132, 163). Таким чином, 1/9 частини вищезазначених сум сплати складає: 1 453,24 грн квартплати, 2 657,07 грн на оплату природного газу на опалення та 602,99 грн на оплату послуг з транспортування природного газу, які підлягають стягненню з відповідача. Щодо заміни запасних частин газового обладнання в сумі 685,88 грн, суд зазначає, що в матеріалах справи наявні фіскальні чеки про купівлю газового обладнання загальною вартістю 6 093 грн, однак відсутні докази про монтаж вказаного обладнання (договір підряду, акт здачі-прийняття робіт тощо) газовою службою чи іншим господарюючим суб`єктом, який має право на проведення робіт з газовим обладнанням, саме у спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] , а тому вказані вимоги задоволенню не підлягають. В п. 27 постанови N 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов переконання, що позовні вимоги є обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню частково. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Стаття 133, ч. 6-9, ст 139, ч. 1, 2 141 ЦК України визначають, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивачем сплачено 1 500,00 грн на користь ТОВ ЮЕК «Юрконсалтінг» за експертну оцінку нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 18.04.2024 (а.с. 20) та наданим експертом позивачу звіт про оцінку спірного майна (а.с. 96-131). Відповідачем до суду не подано клопотання про зменшення розміру витрат позивача за проведення оцінки майна. Враховуючи зазначене та результат розгляду справи, судовий збір в сумі 1 211,20 грн та 1 500,00 грн витрат позивача на складення звіту про оцінку майна підлягає покладенню на відповідача.

Outcome: partial