Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики (розпискою). Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що між ним та відповідачем 20.10.2020 року було укладено договір позики, за яким відповідач отримав у борг 25 000,00 доларів США зі строком повернення до 20.10.2023 року, про що була написана відповідна розписка. Як вказує позивач, відповідач на час звернення до суду борг не повернув, уникає спілкування, не відповідає на дзвінки, не реагує на претензії. Посилаючись на викладені обставини та невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики, а також положення ст.625 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 956 660,00 грн., що є еквівалентно 25 000,00 доларів США за курсом НБУ станом на 07.03.2024 року, 3 % річних від простроченої суми за період з 21.10.2023 року по 07.03.2024 року в розмірі 10 915,12 грн., а всього 967 575,12 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 9675,75 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 18.03.2024 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 09.05.2024 року до суду надійшов відзив відповідача, який залишено без розгляду в силу ст.43 ЦПК України як такий, що не підписаний відповідачем. 01.07.2024 року до суду надійшла відповідь представника позивача [PERSON] на відзив. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 14.10.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення у повному обсязі, а також надав для огляду оригінал розписки від 20.10.2023 року. Відповідач в судове засідання не з`явився, надавши клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки він перебуває на проміжних випробуваннях, а також в зв`язку із необхідністю звернутися за правовою допомогою до адвоката та укласти з ним відповідний договір. Вирішуючи питання щодо можливості розгляду справи у відсутність відповідача, суд враховує, що копію позовної заяви з додатками та копію ухвали про відкриття провадження у справі відповідач отримав 23.04.2024 року. З того часу відповідач жодного разу в судові засідання не з`являвся, особисто подаючи до канцелярії суду напередодні судових засідань клопотання про відкладення розгляду справи з різних підстав, в тому числі і в зв`язку з необхідністю звернення до адвоката для отримання правової допомоги. Суд зауважує, що до клопотань про відкладення розгляду справи відповідачем жодного разу не додавались документи, що підтверджують поважність причин неявки. Крім того, враховуючи обізнаність відповідача про розгляд справи в суді та дати судових засідань, відповідач мав більш ніж достатньо часу для звернення за правовою допомогою. Відтак, суд вважає дії відповідача такими, що спрямовані на затягування розгляду справи. Враховуючи наведене, належність повідомлення відповідача про суть справи, дату та час судового розгляду, достатність часу для реалізації відповідачем своїх прав на захист, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. У відповідності до ст.ст.13, 81 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 20.10.2020 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики у формі розписки, відповідно до якої відповідач отримав у борг від позивача грошові кошти в сумі 25000,00 доларів США та зобов`язався повернути вказану суму в строк до 20.10.2023 року. Судом оглянуто оригінал вказаної розписки, з якої також вбачається, що відповідачем власноруч зазначено про те, що зазначену суму позики він отримав особисто у повному обсязі, будь-яких претензій щодо отримання у борг коштів до [PERSON] він не має, отримана сума позики перерахована ним особисто. Позивач просить задовольнити його вимоги, вказуючи на невиконання відповідачем своїх боргових зобов`язань Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. За правилами ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України визначено, що в разі, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до положень ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Як встановлено ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Частиною 1 ст. 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: "за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей". Законодавством, чинним на момент виникнення спірних правовідносин сторін та розгляду справи, не передбачено заборони на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Такі правові висновки суду підтверджуються правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04.07.2018 року по справі №761/12665/14-ц, від 16.01.2019 року по справах №373/2054/16-ц, №464/3790/16-ц, від 23.10.2019 року по справі №723/304/16-ц. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема, достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач свої зобов`язання за договором позики у повному обсязі не виконав, грошові кошти у визначений строк не повернув, сума боргу становить 25 000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 07.03.2024 року становить 956 660,00 грн. відповідно до заявлених позивачем вимог. Відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог. Не здобуто таких доказів і в ході судового засідання. Суд звертає увагу і на те, що відповідач, маючи достатньо часу та можливостей, розрахунки позивача належним чином не спростував. Таким чином, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 956 660,00 грн. Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних, то суд дійшов наступних висновків. У відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Позивач просить стягнути 3 % річних від простроченої суми боргу за період з 21.10.2023 року (наступний день за строком повернення боргу вказаним у розписці) по 07.03.2024 року (дату подання позовної заяви) у розмірі 10 915,12 відповідно до розрахунку, долученого до позовної заяви, виходячи із суми боргу в розмірі 956 660,00 грн. Вказаний розрахунок суд вважає обґрунтованим. Крім того, даний розрахунок відповідачем також у встановленому порядку не оспорено та не спростовано. Таким чином, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 956 660,00 грн., а також 3 % річних в розмірі 10 915,12 грн., а всього 967 575,12 грн., а тому задовольняє позовні вимоги у повному обсязі. Згідно з ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 9675,75 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved