Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-15 00:00:00

12 серпня 2024 року виконавчий комітет Миргородської міської ради як орган опіки та піклування в інтересах малолітньої [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, мотивуючи наступним. [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , відомості про батька дитини внесені до актового запису про народження відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. У зв`язку з ухиленням від виконання батьківських обов`язків рішенням суду від 04 квітня 2023 року [PERSON] відібрано у матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав, дитину передано виконавчому комітету Миргородської міської ради як органу опіки та піклування для вирішення питання щодо її влаштування; стягнуто з [PERSON] на користь дитячого закладу, куди буде передана дитина, або особі, якій дитина буде передана на виховання, аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів. Рішенням виконавчого комітету Миргородської міської ради від 17 серпня 2023 року № 271 малолітній [PERSON] було надано статус дитини, позбавленої батьківської піклування, та влаштовано під опіку громадян, які проживають на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, де дівчинка перебуває до теперішнього часу. З моменту відібрання дитини пройшло півтора роки, відповідачка жодного разу не зверталась до відділу «Служба у справах дітей» чи інших компетентних органів з питанням повернення їй дитини [PERSON] на виховання. Крім того, протягом 2023-2024 років [PERSON] неодноразово притягувалась до адміністративної відповідальності за ст. 183 КУпАП, ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, ч. 2 ст. 173-2 КУпАП. В провадженні суду перебуває на розгляді справа про позбавлення її батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , який проживає з бабою [PERSON] , яка піклується та здійснює догляд за дитиною. На думку позивача, вказане є свідченням того, що відповідачка не змінила свого ставлення до виконання батьківських обов`язків: не створила належних умов для проживання дитини, офіційно не працевлаштувалась, не цікавиться питанням повернення дочки на виховання, тому звернувся до суду із позовом про позбавлення її батьківських прав. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав пояснення аналогічні, викладеним у позові. Відповідачка просила відмовити в задоволенні позовних вимог і пояснила наступне. До відібрання дитини вона виконувала батьківськи обов`язки, дитина була усім забезпечена, завжди нагодована. Зазначила, що до кримінальної відповідальності не притягалася, не зловживає алкогольними напоями, влаштувалася на роботу, має заробітну плату, житло, тому в інтересах дитини [PERSON] повинна проживати з матір`ю. Представник відповідачки заперечувала проти задоволення позовних вимог та зазначила, що позов містить лише загальні формулювання. Відповідачка має бажання, змогу виховувати та утримувати дитину. Просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши зібрані в справі докази, приходить наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , зареєстрованим Миргородським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (а.с. 5). Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України від 07 грудня 2022 року № 00037741485 відомості про батька дитини [PERSON] внесені до актового запису про народження дитини відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою (а.с. 7). Відповідно до розпорядження голови Миргородської міської ради від 09 грудня 2022 року № 106в, рішення виконавчого комітету Миргородської міської ради від 06 грудня 2022 року № 409 у зв`язку із загрозою життю та здоров`ю дитини малолітню [PERSON] було відібрано у матері [PERSON] та влаштовано на тимчасовий догляд, виховання до сім`ї патронатного вихователя [PERSON] (а.с. 8, 9). Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 04 квітня 2023 року, справа №541/3156/22, позов виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області (орган опіки та піклування) в інтересах [PERSON] до [PERSON] про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задоволено; відібрано [PERSON] від матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав; дитину передано виконавчому комітету Миргородської міської ради як органу опіки та піклування для вирішення питання щодо її влаштування; стягнуто з [PERSON] на користь дитячого закладу, куди буде передана дитина, або особі, якій дитина буде передана на виховання, аліменти на утримання [PERSON] у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21 грудня 2022 року і до повноліття дитини. Задовольняючи позов, суд зазначив, що безвідповідальне ставлення [PERSON] до дитини, її схильність до залишення дитини без нагляду, відсутність належних умов для проживання дитини створюють ризик для життя, здоров`я та морального виховання останньої, повернення дитини матері можливе лише за умови, якщо перестануть існувати всі обставини, які стали підставою для її відібрання (а.с. 10-13). Відповідно до розпорядження про вибуття малолітньої дитини [PERSON] з сім`ї патронатного вихователя [PERSON] від 27 вересня 2023 року № 102-в, рішення про надання [PERSON] статусу дитини, позбавленої батьківського піклування від 17 серпня № 271, рішення виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 22 вересня 2023 року № 116 над малолітньою позбавленою батьківського піклування [PERSON] встановлено опіку та опікуном призначено [PERSON] (а.с. 14-16). У відповідності з інформацією, наданою відділом реєстрації виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області від 14 серпня 2024 року № 05.3-08/844, характеристики, наданої організаційним відділом сектору по роботі з органами самоорганізації населення Миргородської міські ради від 17 червня 2024 року № 82, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає зі своєю матір`ю за адресою: [ADDRESS] ; спиртні напої, наркотики не вживає. Дитина, яка з нею проживала, [PERSON] , [INFO] , не отримувала належного виховання, не забезпечена задовільними умовами проживання, потребувала медичного нагляду. Старший син [PERSON] проживає разом із бабою у м. Миргороді (а.с. 17, 30). Постановами суду від 17 січня 2024 року, 25 січня 2024 року [PERSON] притягалася до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства відносно своєї матері [PERSON] (а.с. 25, 26). Згідно з довідкою від 14 січня 2025 року № 22 [PERSON] з 05 грудня 2024 року працює в Полтавському державному медичному університеті на посаді підсобного робітника господарської частини, оклад - 1,5 ставки. За інформацією центру соціальних служб для дітей на молоді Миргородської міської ради Полтавської області від 03 червня 2004 року № 02/199 [PERSON] протягом 2023 року пропонувалось надання соціальних послуг - таких, як консультування, інформування, соціальний супровід, але остання відмовилась від послуг в усній формі; не зверталася до центру щодо повернення дитини (а.с. 19). У висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області про доцільність позбавлення батьківських прав від 08 серпня 2024 року № 2978/01-35 зазначено наступне. Після відібрання дитини у [PERSON] вона продемонструвала повну пасивність у питанні повернення дитини. Незважаючи на достатньо тривалий проміжок часу, жінка жодного разу не звернулася до органів опіки та піклування, а також до інших компетентних органів, не вживала жодних дій, спрямованих на повернення дитини до себе; не скористалася запропонованою соціальною підтримкою для вирішення питання повернення дитини. Неодноразові пропозиції про консультації, інформаційну допомогу та соціальний супровід, зроблені протягом 2023 року, були нею відхилені. На засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Миргородської міської ради, яке відбулося 16 липня 2024 року, [PERSON] не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про день, час та місце його проведення. Крім того, Миргородським міськрайонним судом розглядається справа про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно старшого сина [PERSON] , 2014 року народження, вихованням та утриманням якого вже багато років займається баба зі сторони покійного батька [PERSON] . Зважаючи на поведінку відповідачки, її безвідповідальне ставлення до виконання батьківських обов`язків, відсутність бажання змінити ситуацію в родині, комісією одноголосно було прийнято рішення про підготовку висновку щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дочки [PERSON] (а.с. 27). Свідок [PERSON] пояснила, що вона є опікуном [PERSON] з 22 вересня 2023 року. Вже після надходження даного позову до суду відповідачка зустрічала її з дітною біля під`їзду, поводила себе неадекватно, налякала дитину своєю поведінкою. [PERSON] приходила до них додому, довго та гучно стукала в двері, висловлювала погрози, образи. Про таку поведінку останньої свідок повідомила працівників соціальної служби, поліцію не викликала. [PERSON] залишала під дверима пакет із брудними дитячими речами, зіпсованими продуктами. На вулиці кричала, що вона є матір`ю дитини, хотіла до неї доторкнутися, після такої поведінки дитина не хоче йти до садочку, боїться що її заберуть. [PERSON] та її чоловік люблять дитину, ставляться до неї як до рідної, дитина отримує належне виховання, матеріальне забезпечення, має усе необхідне для життя, нормального розвитку. За змістом ст.ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, у тому числі коли дитина розлучається з одним з батьків, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя. У відповідності зі ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між особою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 165 СК України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до вимог ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. П. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» закріплює, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки (пункт 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року). Суд вважає, що в той час, коли дитина проживала разом із матір`ю, [PERSON] не забезпечила їй належні умови для проживання, харчування, через що за рішенням суду дитину відібрано у матері, передано під опіку іншій особі. Відповідачка не вживала жодних дій, спрямованих на повернення дитини; підстави які стали причиною відібрання дитини, не перестали існувати на день розгляду справи про позбавлення батьківських прав. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що [PERSON] не виконує своїх батьківських обов`язків відносно малолітньої [PERSON] , тому позов про позбавлення її батьківських прав є обґрунтованим і таким, що відповідає інтересам дитини та підлягає задоволенню. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідачки на користь держави за дві позовні вимоги в розмірі 3 028 грн.

Outcome: approved