Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом. Вимоги обґрунтовувала тим, що позивач та відповідач [PERSON] з кінця 1988 року почали спільно проживати без реєстрації шлюбу однією сім`єю, в житловому будинку, який належав позивачу на праві власності, за адресою: [ADDRESS] . В середині 1989 року позивач та відповідач [PERSON] прийняли рішення про придбання житлового будинку по [ADDRESS] за спільні кошти позивача та відповідача, який придбали у жовтні 1989 року. Право власності на нього було оформлене лише на відповідача [PERSON] , що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 19.10.1989 року. Придбаний житловий будинок перебував у занедбаному стані, мав загальну площу 48.8 кв.м. та житлову площу 31 кв.м. 21.09.1990 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб. Оскільки житловий будинок потребував ремонту та реконструкції, сторони продовжували спільне проживання однією сім`єю у будинку позивача та ведення спільного господарства і бюджету, за спільні кошти та за рахунок їх індивідуальних та трудових зусиль здійснювали ремонт та реконструкцію їх спільного майна - житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Комсомольської районної ради народних депутатів від 08.12.1989 року №379 відповідачу [PERSON] було надано дозвіл на прибудову до будинку і будівництво гаражу. Під час шлюбу гараж та прибудова були побудовані та здані в експлуатацію в 1992 році. Тобто, позивач та відповідач за спільні коши та за рахунок їх індивідуальних та трудових зусиль, здійснили ремонт та реконструкцію (добудову) спірного будинку, змінили планування будинку, що дало можливість збільшити його житлову площу. Так після реконструкції загальна площа будинку становила 61,8 кв.м., житлова 41,5 кв.м., його інвентарна вартість склала 11024 грн. Крім того, в вересні 1990 року спірний будинок було газифіковано, а в 1998 року в будинку було проведено каналізацію. Таким чином, вартість житлового будинку до здійснення будівництва прибудови становила 4394 крб., а після його будівництва спільно з позивачем склала 11024 грн. Позивач вважає, що житловий будинок, що належить на праві власності [PERSON] , істотно збільшився у своїй вартості внаслідок спільних трудових і грошових затрат позивача та відповідача, а тому даний житловий будинок, з підстав, передбачених ст.25 КпШС України, є таким, що належить на праві спільної сумісної власності позивачу та відповідачу. В 2014 році позивач дізналася, що спірний будинок відповідач без її згоди подарував своєму синові від першого шлюбу [PERSON] . У зв`язку з викладеним, позивач просив визнати житловий будинок [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] ; визнати за позивачем право власності на частину житлового будинку [ADDRESS] . Ухвалою Комсомольського районного суду м. Херсона від 15.04.2015 року відкрито провадження у справі. 03.06.2015 року представник позивача надала до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила визнати житловий будинок [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] ; визнати за позивачем право власності на частину житлового будинку [ADDRESS] , визнати договір дарування житлового будинку [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 31 січня 2008 року, недійсним Позовні вимоги в частині визнання майна об`єктом спільної сумісної власності обґрунтовані вимогами ст. ст. 17, 18 Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року, ч. 2 ст.112 ЦК УРСР, з посиланням на правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року N? 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року N? 6-1026цс15. Вимоги позивача про визнання договору дарування недійсним обґрунтовані нормами ст. 203 ч.1, 215, 369 ч.2 ЦК України, 65 СК України з тих підстав, що відповідач [PERSON] розпорядився майном, що є у спільній сумісній власності, без згоди позивача як співвласника цього майна. У зв`язку з ліквідацією Суворовського, Дніпровського, Комсомольського районних судів м. Херсона та утворенням Херсонського міського суду Херсонської області відповідно до Указу Президента України від 19 січня 2016 року N 15/2016 «Про ліквідацію та утворення місцевих загальних судів», зазначена цивільна справа передана до провадження судді Херсонського міського суду Херсонської області Ус О.В. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 03.06.2016 року вказану справу прийнято до провадження судді Ус О.В. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2017 року у зв`язку із закінченням строку дії повноважень судді Ус О.В., справу передано судді Ігнатенко О.Й. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.07.2017 року у зв`язку із відставкою судді Ігнатенко О.Й., справу передано судді Гаврилову Д.В. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 26.07.2017 року вказану справу прийнято до провадження судді Гаврилова Д.В. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.08.2018 року у зв`язку із закінченням строку дії повноважень судді Гаврилова Д.В., справу передано судді Майдан С.І. Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області Майдан С.І. від 23.08.2018 року прийнято вказану справу до провадження та розгляд справи призначено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників судового розгляду. Ухвалою суду від 04.06.2019 року за клопотанням представника позивача здійснено перехід розгляду цивільної справи зі спрощеного позовного провадження з викликом сторін у загальне позовне провадження до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 04.09.2019 року витребувано докази. Ухвалою суду від 15.10.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Після відновлення роботи Херсонського міського суду Херсонської області 12.07.2023 року в ході інвентаризації зазначена справа була знайдена та призначена до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених у позовній заяві, просила їх задовольнити. В останнє судове засідання позивач не з`явилася у зв`язку з наданням повноважень своєму представнику щодо захисту своїх інтересів, про розгляд справи повідомлена у встановленому законом порядку. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, з підстав, зазначених у позовній заяві, просив їх задовольнити. Після дослідження в судовому засіданні висновку судово-будівельної технічної експертизи від 22.02.2016 року представник позивача від проведення додаткової експертизи за клопотанням сторони позивача від 07.02.2019 року відмовився, вважав недоцільним її призначення та проведення. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, обставини щодо спільного проживання однією сім`єю, придбання спірного житлового будинку, здійснення будівельних робіт, поліпшення будинку за рахунок спільних трудових та грошових затрат сторін, укладання будь яких угод щодо спільної сумісної власності на нього заперечували. Просили відмовити у задоволенні позову за необґрунтованістю. В останнє судове засідання відповідачі не з`явилися, про розгляд справи повідомлені у встановленому законом порядку, відповідно до наданих заяв просили закінчити розгляд справи у їх відсутність. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні за необґрунтованістю . Заслухавши учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 17.06.1989 року між як власником житлового будинку [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір завдатку , відповідно до якого [PERSON] передав 3000 руб. продавцю в рахунок купівлі- продажу житлового будинку [ADDRESS] . Згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 19.10.1989 року державним нотаріусом Третьої Херсонської державної нотаріальної контори Бондаренко В.М. за реєстровим №1-3597, житловий будинок [ADDRESS] , який мав загальну площу 48,8 кв.м, житлову площу 31 м.кв. та розташований на земельній ділянці площею 383,3 кв.м., на праві власності належить [PERSON] . Право власності за вказаним договором зареєстровано у БТІ 01.11.1989 року. Відповідно до зведеного акту вартості житлового будинку, експлікації внутрішніх площ до плану житлового будинку та довідки характеристики від 19.10.1989 року на житловий будинок по [ADDRESS] на час оформлення договору купівлі- продажу вказаний житловий будинок складався з приміщень: 1-3 (коридор) площею 4,7 кв.м, 1-4 (житлова) площею 9,0 кв.м, 1-5 (кухня) площею 9,2 кв.м, 1-6 (житлова) площею 8,9 кв.м, 1-7 (житлова) площею 13,1 кв.м., приміщення І (сіни) площею 2,4 кв.м, ІІ (сіни) площею 1,5 кв.м., загальною площею 48,8 кв.м. та житловою 31,0 кв.м. Згідно рішення виконавчого комітету Комсомольської районної в м. Херсоні ради від 08.121989 року за № 379 [PERSON] було надано дозвіл на будівництво прибудови до спірного житлового будинку розміром 3.5 м х 7.5 м, а також будівництво гаражу розміром 3.5 м х 7.5 м. Відповідно до договору, укладеного у січні 1990 року, між [PERSON] та будівельною організацією, вказаний відповідач замовив будівництво прибудови до житлового будинку та надвірних споруд, а у березні 1990 року уклав аналогічний договір на будівництво гаражу по [ADDRESS] , з терміном виконання робіт 2-3 квартал 1990 року. Відповідно до договору на газифікацію спірного житлового будинку від 04.09.1990 року, проведення оплати за роботи по газифікації здійснено [PERSON] 04.09.1990 року. Надані відповідачем [PERSON] технічний висновок про стан несучих конструкцій спірного житлового будинку, розроблений проектною організацією за замовленням [PERSON] від 18.01.1990 року для будівництва прибудови, робочі проекти та типові договори на будівництво гаража з підвалом та прибудови з переліком будівельних робіт за місцем розташування спірного житлового будинку, з кошторисами-розрахунками на виконання робіт із будівництва гаража з підвалом та прибудови; договір на газифікацію будинку від 04.09.1990 року; товарно-транспортна накладна №021380; накладна Херсонського суднобудівельного-судноремонтного заводу; квитанції №095182, №095410, №095657; накладна №570 від 27.06.1990 року на придбання будівельних матеріалів , оформлені на [PERSON] , підтверджують, що за місцем розташування жилого будинку [ADDRESS] здійснювалися певні ремонтно-будівельні роботи. 21.09.1990 року Комсомольським відділом РАЦС м. Херсона було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що складений актовий запис про укладення шлюбу №847, після реєстрації шлюб прізвище дружини змінено на [PERSON] . Згідно виписки із рішення Комсомольської районної в м. Херсоні ради від 11 січня 1992 року за № 14 було оформлено документи [PERSON] на сарай розміром 3.2х2.9, збільшення житлової площі на 21.8 м.кв. за рахунок переобладнання в жилому будинку [ADDRESS] . Відповідно до виписки з домової книги на буд. [ADDRESS] вбачається, що [PERSON] зареєстрована у вказаному будинку з 16.06.1992 року. Відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування, укладеного 31 січня 2008 року, [PERSON] подарував житловий будинок [ADDRESS] [PERSON] . Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 03.10.2014 року шлюб, зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] , 21.09.1990 року Комсомольським відділом ЗАЦС м.Херсона, актовий запис №847, розірвано. Ухвалою Комсомольського районного суду м. Херсона від 21.12.2015 року призначено у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання майна спільним сумісним майном подружжя, визнання частково недійсним договору дарування будівельно-технічну експертизу. Згідно висновку №16 судово-будівельної технічної експертизи, складеного 22.02.2016 року експертом [PERSON] , встановлено, що згідно даних довідки-характеристики від 19.10.1989 року та договору купівлі-продажу від 19.10.1989 року вартість житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] станом на 19.10.1989 року складає 4394 крб. Вартість будівництва прибудови розмірами в плані 3,5 м х 7,6 м, згідно наданим даних БТІ складає 36050 грн, що станом на лютий 2016 року складає 222429 грн. Вартість ремонтних робіт (в тому числі вартості матеріальних ресурсів) в домобудівні [ADDRESS] , згідно переліку робіт, вказаному у ухвалі Комсомольського районного суду м. Херсона від 21.12.2015 року, становить 248095 грн. Залишкова вартість спірного будинку з господарськими будівлями та спорудами після виконання реконструкції, ремонтних робіт та перепланування збільшилася на 66962 грн, що складає 32/100. Станом на 25.05.1990 року (до 21.09.1990 року) на земельній ділянці [ADDRESS] розташовані будівлі та споруди: літ.А житловий будинок, вартістю 4374 крб.; літ.а сіни, вартістю 1360 крб.; ганок, вартістю 88 крб.; літ. Б літні кухня, вартістю 2639 крб.; літ.В сарай, вартістю 398 крб.; №1 водогін, вартістю 107 крб.; №2 ворота, вартістю 262 крб.; №3 огорожа, вартістю 197 крб. Всього 9425 крб. Станом на 29.01.2008 року на земельній ділянці [ADDRESS] розташовані будівлі та споруди: літ.А - житловий будинок, вартістю 21154 грн, 1936 року; літ.а прибудова, вартістю 20264 грн, 1990 року; ганок, вартістю 576 грн, 1990 року; літ.Б гараж-майстерня, вартістю 9350 грн, 1990 року; погріб під «Б», вартістю 7816 грн, 1990 року, літ.В сарай, вартістю 2508 грн, 1990 року; літ.Е вбиральня; №1 водогін, вартістю 753 грн, 1970 року; №2 ворота, вартістю 728 грн, 1970 року; №3 ворота, вартістю 754 грн, 1970 року; №4 огорожа, вартістю 867 грн, 1970 року. Всього на 64770 грн. Загальне змінення (в тому числі збільшення) площі приміщень основної будівлі становить 1,3 м.кв., за рахунок розбирання внутрішніх стін між при приміщеннями «1-2» площею 93, м.кв. та «1-4» площею 8,3 м.кв., замість очеретових перегородок на цегляні, а також за рахунок розбирання печей та димарів. Житлова площа основної будівлі збільшилась на 15 м.кв. за рахунок перепланування приміщень основної будівлі в її існуючих габаритах та зміни їх функціонального призначення. Згідно наданим даним інвентарної справи, прибудова (сіни) літера «а» площею забудови 26,6 м.кв., літня кухня з підвалом літера «Б» площею забудови 25,6 м.кв. з підвалом площею забудови 15 м.кв., сарай літера «В» площею забудови 9,3 м.кв. були побудовані станом на 04.09.1990 року. Ринкова вартість садиби [ADDRESS] площею 68,3 м.кв з урахуванням її технічного стану на лютий 2016 року може становити 663125 грн. Фізичний знос конструктивних елементів досліджуваного об`єкту літ. «А» складає 39%, що відповідає задовільному технічному стану. Згідно наданих даних невід`ємні поліпшення спірного домоволодіння за період з 21.09.1990 року по 03.10.2014 року не виконувалися. Згідно наданих даних реконструкція спірного домоволодіння за період з 21.09.1990 року по 03.10.2014 року не виконувалася. В період з 21.09.1990 року по 03.10.2014 року можливо виконані роботи по переплануванню приміщень, а саме: розбирання внутрішніх стін між приміщеннями «1-2» площею 9,3 м.кв. та «1-4» площею 4,3 м.кв.; розбирання внутрішніх стін між приміщеннями «1-1» площею 23,3 м.кв. та «1-4» площею 8,3 м.кв.; розбирання печей та димарів; розбирання перегородки між приміщеннями «1-2» і «1-4» з об`єднанням цих приміщень в одне. Питома вага конструктивних елементів житлового будинку [ADDRESS] , які змінилися в період з жовтня 1989 року на день дослідження складає 34,5 %. Питома вага вартості конструктивних елементів житлового будинку [ADDRESS] були, що виконані в період з 21.09.1990 року по 03.10.2014 року, складає 10,78%. Тобто, з висновку експертизи та технічної документації на спірний житловий будинок вбачається, що у період з 19.10.1989 року по 04.09.1990 року (до реєстрації шлюбу між сторонами придбаний житловий будинок був реконструйований, збудовані усі господарські будівлі та споруди), невід`ємні поліпшення спірного домоволодіння за період з 21.09.1990 року по 03.10.2014 року (у період шлюбу) не виконувалися. Питома вага вартості конструктивних елементів (можливо виконаних робіт по переплануванню приміщень шляхом розбиранню печей та димарів, розбиранню перегородок між приміщеннями для об`єднання їх у одне) житлового будинку [ADDRESS] , що були виконані в період з 21.09.1990 року по 03.10.2014 року, складає 10,78%. Відповідно до ч.1 ст.22 КпШС України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Згідно з ч.1 ст.24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу у дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Згідно ст.25 КпШС України, якщо майно, яке є власністю одного з подружжя, під час шлюбу збільшилось в своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат одного або обох з подружжя, воно може бути визнано судом його спільною сумісною власністю. Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року N? 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року N? 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Статтею 112 ЦК Української РСР, в редакції як на час придбання спірного будинку, так і укладення шлюбу між сторонами передбачено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними угодою визначено , що вони об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю ( п. 1 та 2 ст 17, ст. 18 Закону України «Про власність», тощо. Отже майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Проте, до введення в дію Сімейного Кодексу України 01 січня 2004 року згідно з нормами КпШС України 1969 року фактичне сумісне проживання не створювало спільності майна подружжя. Правовідносини у таких випадках регулювалися тільки нормами Глави 11 ЦК УРСР 1963 року про спільну власність, а з набранням чинності Законом України «Про власність» від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ також нормами ч. 1 ст. 17 цього Закону. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] придбав спірний житловий будинок, здійснив його реконструкцію, збудував господарські будівлі та споруди до укладення шлюбу з позивачем (21.09.1990 року) та до набрання чинності Законом України «Про власність» від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ, який застосовується до правовідносин, які виникли після введення в дію Закону, тобто з 15 квітня 1991 року і зазначений закон не має зворотної сили. Відповідно до чинного на той час Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР 1969 року (КпШС УРСР) майно, набуте до шлюбу, не входило до складу спільної сумісної власності подружжя. За змістом наведених норм законодавства, оскільки спірний будинок був придбаний, [PERSON] 19 жовтня 1989 року до укладення шлюбу з позивачем, а також до набранням чинності Законом України «Про власність» від 07 лютого 1991 року, то резюмується факт його особистої власності на вказане майно. З урахуванням того, що прибудова до житлового будинку та інші будівлі та споруди також були здійснені станом на 25.05.1990 року (також до набранням чинності Законом України «Про власність» від 07 лютого 1991 року) до вказаних поліпшень спірного житлового будинку, норми вказаного закону також не можуть застосовані в частині визначення майна спільним сумісним майном. Що стосується виконаних у період з 21.09.1990 року по 03.10.2014 року (у період шлюбу сторін) робіт по переплануванню приміщень, а саме: розбирання внутрішніх стін між приміщеннями «1-2» площею 9,3 м.кв. та «1-4» площею 4,3 м.кв.; розбирання внутрішніх стін між приміщеннями «1-1» площею 23,3 м.кв. та «1-4» площею 8,3 м.кв.; розбирання печей та димарів; розбирання перегородки між приміщеннями «1-2» і «1-4» з об`єднанням цих приміщень в одне, то їх питома вага до вартості будинку становить 10,78%. На долю позивача у частці припадає 5,39%, що не є істотним збільшенням у своєї вартості. Статтею 25 КпШС України, як і ч. 1 ст. 62 СК України, передбачено порядок набуття права спільної сумісної власності подружжя на майно, яке належало на праві особистої приватної власності одного із подружжя за умови, що під час шлюбу воно істотно збільшилося у своїй вартості унаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох. Таким чином, суд може визнати майно дружини (чоловіка) об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо воно за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя або їх обох, але при цьому майно, що належало одному із подружжя, не перетворюється у спільну сумісну власність. Допитана в якості свідка [PERSON] , яка підтвердила в судовому засіданні факт спільного проживання сторін до реєстрації шлюбу, необізнаності про розмір та походження витрат на поліпшень житлового будинку, та надана стороною позивача довідка Державного ощадного банку України про те, що позивачем у Ощадбанку у січні 1989 року був відкритий рахунок на 6000 руб, а у квітні 1989 року закритий на 8034,55 руб. не спростовують встановлені судом обставини. Рішення виконавчого комітету від 11.01.1992 року №19 про оформлення документації на сарай та збільшення житлової площі у спірному житловому будинку не впливає на висновок суду, оскільки побудова цих вищезазначених будівель здійснена відповідно до технічної документації до укладення шлюбу між сторонами, та визначальним є факт набуття (створення майна), а не його реєстрація, про що неодноразово наголошував суд касаційної інстанції у своїх постановах. З урахуванням встановлених обставин та недоведення стороною позивача того, що спірне майно було набуте внаслідок спільної праці сторін, коштом обох сторін, що між ними було досягнуто угоди про спільну сумісну власність, що після укладення шлюбу істотно збільшилась вартість будинку внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання майна спільним сумісним майном та визнання за позивачкою права власності на його частку, не підлягає задоволенню. Вищенаведені та встановлені судом обставини унеможливлюють застосування наведеної позивачкою правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року №6-1026цс15. Щодо позовної вимоги про визнання договору дарування недійсним, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Оскільки, судом встановлено, що спірний будинок був особистою власністю відповідача [PERSON] , то він мав законне право розпоряджатися ним шляхом укладення договору дарування. Статтею 215 ЦК передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Позивач не надав жодних доказів, що договір дарування був укладений із порушенням законодавства. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Спірний договір дарування житлового будинку не порушує жодних прав позивача [PERSON] , оскільки вона не була співвласником цього майна, предмет дарування був особистою власністю відповідача [PERSON] , а тому згоди позивача про його розпорядження законом не вимагалося. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнання договору дарування недійсним не підлягає задоволенню, оскільки договір дарування укладений відповідно до закону, а позивач не має правових підстав для його оскарження. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: dismissed