Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-20 00:00:00

До Солом`янського районного суду м. Києва звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] , [PERSON] , Солом`янська районна у місті Києві державна адміністрація, в якому просить суд: - визнати [PERSON] ( [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , зареєстрований: [ADDRESS] ) таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що на підставі рішення виконкому Залізничної районної ради позивач отримав право на зайняття трьох кімнатної квартири [ADDRESS] про що свідчить ордер № 78540 від 31 січня 1990 року. На той час, у [PERSON] сім'я складалася із чотирьох чоловік, а саме: він - [PERSON] , його дружина - [PERSON] , син - [PERSON] та дружина сина - [PERSON] . На даний час у квартирі [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , оскільки [PERSON] та [PERSON] було знято з реєстраційного обліку згідно із рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10.03.2021 у справі №760/10003/17, а [PERSON] була знята у зв`язку із смертю. Позивач зазначає, що [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований у спірній квартирі [INFO] , тобто на час реєстрації йому було менше 1 року. Починаючи з 2009 року [PERSON] не проживає у спірній квартирі, оскільки виїхав на постійне проживання в Сполучені Штати Америки разом із батьком. За викладених обставин, позивач несе тягар по утриманню, тобто змушений постійно нести додаткові витрати на утримання свого майна, а саме квартири шляхом внесення значної суми коштів у формі плати за користування квартирою, витрат по утриманню будинку та прибудинкової території, а також за надання послуг з енергопостачання, газопостачання, водопостачання та водовідведення, оскільки відповідач вважається таким, що фактично продовжує користуватися квартирою [ADDRESS] . На неодноразові прохання щодо зняття з реєстрації відповідач зазначав, що на даний момент не має можливості приїхати та добровільно знятися з реєстрації, проте зазначене тягне для позивача негативні наслідки, відтак позивач звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва із зазначеною позовною заявою. Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки згідно з листом Державної міграційної служби України від 28.08.2023 відповідач жодних заяви про виїзд на постійне місце проживання за кордон не подавав, відповідних рішень про оформлення виїзду на постійне місце проживання не приймалось. Окрім цього, представник відповідача зазначає, що відповідач не має іншого місця проживання чи будь-якого житла, відтак вказана квартира є єдиним житлом відповідача. Відповідач зазначає, що станом на даний момент у зв`язку з збройною агресією російської федерації проти України відповідач 24.02.2022 був змушений в екстреному порядку залишити як своє житло, так і територію України та на даний момент не може повернутись на територію України. Від Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації надійшли пояснення на позовну заяву, відповідно до яких вбачається, що за період з 04.04.2016 по 19.07.2023 заяви від [PERSON] щодо зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] не надходило. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21.03.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 28.08.2023 розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 16.01.2024 витребувано у Державної прикордонної служби України (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 26) інформацію щодо перетину державного кордону України громадянином України [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , за період з 2009 року по теперішній час. Відповідно до розпорядження керівника апарату Солом`янського районного суду м. Києва від 02.02.2024 № 34 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» у зв`язку із неможливістю продовжувати розгляд справи суддею Митрофановою А.О., у зв`язку із відрахуванням її зі штату суду, пов`язаного із закінченням строку відрядження, відповідно до наказу голови суду від 01.02.2024 №7-К здійснено повторний автоматизований розподіл цивільної справи №760/5571/23. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.02.2024 цивільну справу №760/5571/23 розподілено судді Козленко Г.О. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25.04.2024 закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] , [PERSON] , Солом`янська районна у місті Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Треті особи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, заслухавши думку представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з частиною другою статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом встановлено, що 31.01.1990 виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів було видано ордер на житлове приміщення №78540 громадянину [PERSON] на сім`ю з 4-х осіб - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , на трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] , житловою площею 41,05 кв. м. Ордер був виданий на підставі рішення Залізничної районної Ради 29 січня 1990 року за № 19 п. 12. Відповідно до акту від 22.02.2023 про не проживання особи за місцем реєстрації, підписаного сусідами [PERSON] , [PERSON] , власником квартири [PERSON] та майстром технічної дільниці Філоновою О.І. , вбачається, що [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , фактично не проживає за місцем реєстрації більше десяти років. Згідно з довідкою Житлово-експлуатаційної дільниці № 901 структурного підрозділу комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» від 29 березня 2017 року за № 1705 (форма № 3) дійсно в квартирі [ADDRESS] зареєстровано сім осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Дана квартира є неприватизованою (форма власності житла), власником особового рахунку є позивач, [PERSON] . Відповідно до витягу від 09.05.2023 №93016627 з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] вбачається, що станом на 09.05.2023 у вказаній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Окрім цього, вказані обставини підтверджуються витягами від 19.07.2023 №96388309, від 18.07.2023 №96371029 з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] . Листом від 28.08.2023 №6.2-8195/2-23 Державна міграційна служба повідомила, що за інформацією, наданою територіальними органами ДМС, з питання оформлення документів для виїзду за кордон на постійне проживання [PERSON] , [INFO] , в установленому законодавством України порядку до територіальних підрозділів ДМС України не звертався. Листом від 02.10.2023 №91-47324/18/23-Вих Державна прикордонна служба України повідомила, що надання інформації про перетинання державного кордону України громадянином України [PERSON] , [INFO] , можливо лише на виконання відповідного судового рішення про витребування зазначеної інформації з усіма обов`язковими реквізитами про особу. 27.09.2020 №02/09/2023 адвокат Григор`єв А.В. звернувся з адвокатським запитом до Київської міської дирекції АТ «Укрпошта», в якому просив повідомити щодо отримання особисто поштової кореспонденції з 2009 року по момент звернення із запитом громадянином України [PERSON] ( [ADDRESS] ) у поштовому відділенні 87 (03087) Київської міської дирекції АТ «УКРПОШТА», що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Єреванська, буд. 9. Листом від 27.09.2023 №1.10.004.-14442-23 Акціонерне товариство «УКРПОШТА» повідомило, що Укрпошта проводить перевірку та надає інформацію/копії документів щодо пересилання поштових відправлень за наявності ШКІ поштового відправлення та не здійснює ідентифікацію поштових відправлень за прізвищем/назвою юридичної особи, номером телефону та адресою користувачів поштових послуг. Листами від 01.03.2024 №19-15188/18/24-Вих та від 07.03.2024 №19-16527/18/24-Вих Головний сервісний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України повідомив, що відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України громадянином України [PERSON] , [INFO] , в період з 08.11.2017 по 01.03.2024 в базі даних не виявлено. Зберігання в Базі даних інформації з персональними даними осіб впродовж 10 років здійснюється з 08.11.2017, оскільки до набрання чинності Положення, інформація про осіб, які перетнули державний кордон України зберігалася у Базі даних протягом 5 років, в порядку визначеному наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 25.06.2007 №472. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Правовідносини, пов`язані із втратою право користування житловим приміщенням членами сім`ї наймача у зв`язку із вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, врегульовані статтею 107 Житлового кодексу України. У частині другої зазначеної статті визначено, що член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, інших документів, які свідчать про припинення (ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Представником позивача подано до суду акт від 22.02.2023 на підтвердження не проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору-судом. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» передбачає необхідність точного додержання норм Житлового кодексу України, маючи на увазі, що правильний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом їх інтересів. В пунктах 10, 11 постанови роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Враховуючи наведене, суд, на підставі належним чином оцінених доказів, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов висновку про наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , оскільки він хоч і є зареєстрований у спірній квартирі, проте таким правом не користується понад один рік. З огляду на те, що обставини, на які посилався позивач знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, не спростовані відповідачем, вони підлягають задоволенню. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦК України). Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Outcome: approved