Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-19 00:00:00

Представник позивача\~звернувся до\~суду з\~даним позовом,\~у якому\~просить стягнути\~з [PERSON] на\~користь [PERSON] \~3\~732\~долари США\~боргу за\~договором позики\~та \~460\~(чотириста\~шістдесят)\~доларів США\~пені,\~а також\~просиввирішити питання розподілу судових витрат. В обґрунтування позову послався на те, що 07.12.2021 сторони уклали договір позики. На підтвердження надання позики було складено розписку. За умовами договору позики [PERSON] \~отримав у борг від [PERSON] \~грошові кошти у сумі 3 272 доларів США. Боржник зобов`язувався повернути до 31.01.2022 - 2000 доларів США, а 1272 долара США - до 09.03.2022. У разі пропущення відповідачем строків (термінів) повернення коштів позивачу останній зобов`язувався сплатити додатково пеню у розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення. Проте відповідачем зазначені кошти у вказаний час не були повернуті, чим допущено порушення домовленостей згідно вищезазначеної розписки. Позивач вважає, що [PERSON] ухиляється від повернення позивачу коштів в добровільному порядку та постійно відтерміновує строки повернення коштів. Враховуючи те, що відповідачем не було дотримано умов укладеного договору, тобто зобов`язання не були виконані належним чином відповідно до умов договору та чинного законодавства, просить позов задовольнити. Ухвалою від 09.09.2024 у справі було відкрите загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 08.11.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання, яке відбулося 14.01.2025 сторони в судове засідання не з`явились. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача та зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач у судові засідання не з`являвся, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду даної справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (судових повісток), які містяться в матеріалах справи та які повернулися до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Повістки надсилались відповідачу на його зареєстроване місце проживання. Заяв чи клопотань про розгляд справи за його відсутності відповідач не подавав, про причини неявки не повідомляв. Також відповідачем не було подано відзиву на позов. Згідно із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 25.04.2018 року у справі №800/547/17 направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому, отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника. Таким чином, суд вважає, що відповідач є повідомлений про розгляд справи належним чином. Як передбачено ч. 1 ст.\~280\~ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, відповідно до ч.1\~ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе здійснити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на зазначені обставини, суд, у відповідності до ст. 247 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки усіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його оголошення. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Оскільки повне рішення виготовлено 20 січня 2025 року, то незважаючи на те, що судове засідання відбулося 14 січня 2025 року, датою ухвалення даного рішення є саме 20 січня 2025 року в силу ч. 5 ст. 268 ЦПК України. Суд, дослідивши надані представником позивача документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне. 07 грудня 2021 року відповідач [PERSON] отримав у борг від [PERSON] грошові кошти у розмірі 3272 (три тисячі двісті сімдесят два) доларів США боргу за договором позики, що встановлено із розписки від 07.12.2021. З даної розписки також вбачається, що відповідач зобов`язувався повернути кошти позивачу у наступні строки: 2000 (дві тисячі) доларів США повернути до 31.01.2022; а 1272 (тисячу двісті сімдесят два) долара США - до 09.03.2022. Крім цього, вказано, що [PERSON] зобов`язується сплатити додатково пеню у розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення (оригінал розписки а. с. 34, копія на а. с. 6). Таким чином, між сторонами було укладено договір позики грошових коштів, за яким позивач свої зобов`язання виконав, а саме кошти передав відповідачу, а останній своїх зобов`язань щодо повернення суми позики у встановлені у розписці терміни не виконав, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. При винесенні рішення суд керується наступним. Стаття 11 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми, дво- чи багатосторонніми (договори). За правилами цивільного законодавства сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. ст. 6, 627, 628 ЦК України). Поняття позикових відносини і договору позики визначаються нормами глави 71 ЦК України. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Верховний Суд у постанові від 22.08.2019 року у справі № 369/3340/16-ц зазначив, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2021 року у справі №128/891/20-ц. У постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №143/280/17 звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань. Судом установлено, що на підтвердження доводів і вимог позивача надано розписку від 07.12.2021, в якій останній підтверджує факт надання позики у вказаній сумі із зобов`язанням повернення у визначені строки (оригінал розписки долучено до матеріалів справи). Відтак, суд вважає, що розписка від 07.12.2021 є достатнім та належним доказом боргового зобов`язання відповідача перед позивачем в сумі 3 272 доларів США, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Частиною 1 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Позивач стверджує, що відповідач свої зобов`язання по розписці не виконав, у встановлений строк позику не повернув. Матеріали справи не містять доказів належного і повного виконання відповідачем своїх зобов`язань за вищевказаною розпискою, відповідач протилежного суду не довів. Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Суд встановив, що сторонами досягнуто домовленостей щодо сплати пені у розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення у разі порушення строків повернення коштів. Позивач просить стягнути пеню за користування грошовими коштами за період з 31.01.2022 року по 23.02.2022 у розмірі 460 (чотириста шістдесят) доларів США. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача пені за прострочення зобов`язання за договором позики підлягають до задоволення. Щодо валюти, у якій слід стягнути з відповідача вказані кошти, суд зазначає наступне. Згідно статті 524 ЦК України\~зобов`язання\~має бути\~виражене у\~грошовій одиниці\~України -\~гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно статті 533 ЦК України\~грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно ст. 1046 ЦК України\~ за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У постанові Верховного Суду від 31.03.2023 у справі 716/2052/20 Верховний Суд зазначив, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19). Отже, з огляду на вищевказане, грошові кошти слід стягнути з відповідача саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Так, представник позивача просить стягнути з відповідача витрати на професійну правову (правничу) допомогу в сумі 4000 грн. Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частин 4-6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). На підтвердження понесення судових витрат представником позивача долучено до матеріалів справи копію ордеру серія ВС №1281121 від 19.08.2024 про надання правничої (правової) допомоги (а. с. 12), копію договору про надання правової/правничої допомоги від 15.08.2024 року (а. с. 8), калькуляцію оплати послуг з надання правової допомоги адвокатом Брухом А. О. згідно договору про надання юридичних послуг від 15.08.2024, відповідно до якої загальна вартість роботи адвоката становить 4000 грн, копію квитанції до прибуткового касового ордера №27 від 15.08.2024 про оплату послуг (а. с. 9). Відповідач не скористався своїм правом на подання клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Таким чином, враховуючи зазначене, оцінивши подані позивачем докази на підтвердження понесених витрат, предмет позову, складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, поведінку сторони під час розгляду справи, суд вважає, що заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу підлягає задоволенню у сумі 4 000 грн, що відповідає критеріям розумності, співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору. Щодо стягнення судового збору, то суд звертає увагу на те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» як особа з інвалідністю 2-ої групи, а тому відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати за подання позовної заяви підлягають стягненню з відповідача на користь держави у розмірі 1538,00 грн. (3\~732 долари США еквівалентно за офіційний курсом НБУ станом на день подання позовної заяви (1 долар США 41,211 грн) 153\~799,45 грн.; 153\~799,45 *1 %=1538 грн).

Outcome: approved