Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-23 00:00:00

У жовтні 2024 року [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до [PERSON] в якому, згідно уточненої позовної заяви від 11 жовтня 2024 року, просить поділити спільне майно подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 28 жовтня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. В установлений судом строк відповідач відзив на позов не подав. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 грудня 2024 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, вказавши, що позов підтримує та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно і належним чином. Судова повістка відповідачу надсилалася за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Крім того, про час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся шляхом публікації оголошення про виклик на сайті судової влади. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам статті 280 ЦПК України. Згідно із частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 вересня 2001 року, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 серпня 2009 року було розірвано (а.с. 12). Від даного шлюбу сторони мають повнолітню дочку [PERSON] , [INFO] (а.с. 11). У період перебування у зареєстрованому шлюбі, відповідно договору купівлі-продажу квартири від 11 квітня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором О.В., [PERSON] придбав квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13-14). Відповідно до п. 1.6 вказаного договору, квартира, що є предметом цього договору придбається покупцем з письмової, нотаріально засвідченої згоди його дружини. 08 листопада 2012 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , у зв`язку із чим змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] від 08.11.2012 (а.с. 10). Відповідно звіту № 108/09/024 про оцінку майна від 09 жовтня 2024 року ринкова вартість квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , складає 958624 грн. (а.с. 28-29). Статтями 316, 317 Цивільного кодексу України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ч. 2 ст. 355 ЦКУ). Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною\~власністю дружини,\~чоловіка є: 1)\~майно,\~набуте нею,\~ним до\~шлюбу; 2)\~майно,\~набуте нею,\~ним за\~час шлюбу,\~але на\~підставі договору\~дарування або\~в порядку\~спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У відповідності до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування. Відповідно до ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 642/8107/14-ц (провадження № 14-108звц21) конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідачем презумпцію спільності права власності подружжя не спростовано. Згідно частин першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною першою статті 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення, тому заявлення окремо вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідними. Вказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року в справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20). Враховуючи викладене, суд знаходить підстави для задоволення позовних вимог шляхом визнання за позивачем та відповідачем права власності на квартиру в рівних частинах у порядку поділу спільного майна подружжя. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору. Враховуючи викладене,

Outcome: approved