Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-20 00:00:00

В листопаді 2024 року через Електронний суд позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі - ТОВ «Споживчий центр») звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між ним та [PERSON] 26.04.2024 року був укладений Кредитний договір №26.04.2024-100002534, відповідно до умов якого відповідачу був наданий кредит у розмірі 10000,00 грн, строком на 112 днів, за ставкою «Економ» у розмірі 2% за один день користування кредитом, яка застосовується протягом первинного періоду та протягом періоду «Економ», та ставкою «Стандарт» у розмірі 3% за один день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит, окрім первинного періоду та періоду «Економ». Комісія, пов`язана з наданням кредиту, становить 10% від суми кредиту та дорівнює 1000,00 грн. Позивач свої зобов`язання за Кредитним договором виконав, надавши відповідачу кредит у розмірі 10000,00 грн шляхом перерахування вказаної суми на рахунок споживача - реквізити електронного платіжного засобу споживача [NUMBER]. [PERSON] свої зобов`язання за Кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 07.11.2024 року становить 32800,00 грн, та складається з: 10000,00 грн - заборгованість по тілу кредиту; 16800,00 грн - заборгованість по процентам; 1000,00 грн - заборгованість за комісією; 5000,00 грн - заборгованість за неустойкою, яку позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача, а також стягнути суму сплаченого судового збору у розмірі 2422,40 грн. Ухвалою суду від 22 листопада 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позов. 20 грудня 2024 року на підставі ухвали суду розгляд справи було відкладено у зв`язку із неявкою у судове засідання учасників справи та відсутністю у суду підтвердження про отримання відповідачем повідомлення про розгляд справи. Представник позивача у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у позовній заяві просив суд проводити розгляд справи за відсутності представника позивача. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, відзив на позов не надав, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій також просив відмовити у задоволенні позову в частині нарахування відсотків у зв`язку із тим, що є військовослужбовцем та перебуває на військовій службі у Збройних Силах України з 13.04.2022 року. Статтями 43, 211 ЦПК України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За змістом ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 26.04.2024 року між позивачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та відповідачем [PERSON] був укладений Кредитний договір №26.04.2025-100002534. Як вбачається із заявки від 26.04.2024 року, сума кредиту склала 10000,00 грн, строк кредитування - 112 днів з дати його надання, процентна ставка фіксована 1,5% за 1 (один) день користування кредитом, денна процентна ставка 1,24%. Комісія, пов`язана з наданням кредиту - 10% від суми кредиту та дорівнює 1000,00 грн. Згідно з п. 3.1. Договору кредитодавець зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених Договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, комісію. Пунктом 3.2. встановлено, що кредит надається на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відповідно до п. 4.1 Договору кредитодавець надає позичальнику кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб надання позичальнику коштів у рахунок кредиту: перерахування на рахунок споживача, включаючи використання електронного платіжного засобу споживача [NUMBER]. Згідно з п. 4.3. Договору днем надання кредиту вважається день списання відповідної суми коштів з рахунку кредитодавця, а днем погашення кредиту/сплати платежу - день надходження коштів у касу кредитодавця готівкою або зарахування на поточний рахунок кредитодавця, що підтверджується випискою з поточного рахунку кредитодавця. Даний договір підписано електронним підписом Позичальника одноразовим ідентифікатором для підписання кредитного договору Е656. (а.с. 8-13) Згідно з Паспортом споживчого кредиту, відповідач ознайомився з інформацією про умови кредитування та вартість кредиту, що підтверджується його електронним підписом одноразовим ідентифікатором [NUMBER]. (а.с. 14-15) 26.04.2024 року позивач надав відповідачу кредит у розмірі 10000,00 гр., що підтверджується квитанцією про видачу коштів № 2454741394 від 26.04.2024 року, чим виконав свої зобов`язання своєчасно та у повному обсязі. (а.с. 17) Згідно довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором №26.04.2024-1000025345 від 26.04.2024 року, заборгованість [PERSON] по вищевказаному кредитному договору становить 32800,00 грн, з яких: 10000,00 грн - основний борг; 16800,00 грн - заборгованість по процентам; 1000,00 грн - заборгованість за комісією; 5000,00 грн - заборгованість за неустойкою. (а.с. 16) Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19. Відповідно до ч.1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У ч. 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідач належними доказами не спростував та не заперечував укладання між ним та позивачем кредитного договору. Строк, на який надавався кредит - 112 днів. У цей строк відповідач [PERSON] зобов`язаний був повернути ТОВ «Споживчий центр» грошові кошти. Однак, відповідач [PERSON] не виконав зобов`язання щодо повернення кредиту,відтак з нього на користь позивача ТОВ «Споживчий центр» необхідно стягнути заборгованість за основним боргом у розмірі 10000,00 грн. Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Приписами ч. 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Разом з тим, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі. У ст.ст. 1, 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» закріплені гарантії соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей, за якими військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. В ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» визначено, що військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Вищевказаний пункт Закону є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення. Вказані висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі №522/12270/15-ц та від 11 грудня 2019 року у справі №521/7927/16-ц. На підтвердження правового статусу військовослужбовця відповідачем надано до суду відповідні документи, зокрема, копію Військового квитка серії [NUMBER] ; довідку військової частини [NUMBER] від 02.02.2024 №232, згідно з якою [PERSON] перебуває на військовій службі за призовом по мобілізації у Військовій частині [NUMBER] з 13.04.2022 року; копія посвідчення серії [NUMBER] , згідно з яким [PERSON] є учасником бойових дій. Таким чином, у період виконання умов кредитного договору відповідач має статус військовослужбовця та на нього поширюються пільги, передбачені ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей», тобто, на переконання суду, позивачем необґрунтовано нараховано відповідачу відсотки за користування кредитом, а тому у [PERSON] відсутній обов`язок щодо їх сплати. Відтак, наявні підстави для стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в сумі 10000,00 грн та комісії в розмірі 1000,00 грн, а тому суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). За правилами, визначеними п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати (судовий збір) пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 812,39 грн.

Outcome: partial