Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-22 00:00:00

Представник позивача адвокат Барановський І.І. звернувся до суду з позовом, в якому просить поділити майно подружжя, як об`єкт права спільної сумісної власності подружжя, та визнати за позивачем [PERSON] , [INFO] , право власності на 1/2 частину житлового будинку p надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] ; припинити право спільної сумісної власності між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] ; вирішити питання розподілу судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовані\~\~тим, що з 15 червня 2013 року до 09 січня 2022 року сторони перебували в шлюбі, що підтверджено рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 09.12.2021 у справі № 276/1857/21. За час шлюбу подружжям було придбано житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] . Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 20.08.2024 у справі № 276/520/24 [PERSON] відмовлено у визнанні особистою приватною власністю спірного майна. Зважаючи на вказане, представник позивача звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 11 листопада 2024 року розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача адвокат Барановський І.І. в судовому засіданні позов підтримав. Відповідач в судовому засіданні до початку розгляду справи по суті позовні вимоги в частині поділу майна визнав повністю, щодо судових витрат просив звільнити його від їх сплати як учасника бойових дій. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується\~статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у\~статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга\~статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга\~статті 364 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України). Частинами 1, 2 ст.70\~СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України\~встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30\~постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. \~ \~ \~ \~Відповідно до рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 09 грудня 2021 року у справі №276/1857/21 шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 15 червня 2013 року виконавчим комітетом Іршанської селищної ради Володарсько-Волинського району Житомирської області, актовий запис № 22, розірвано. \~ \~ \~ \~Згідно копії договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Володарсько-Волинського районного нотаріального округу Житомирської області 16 липня 2014 року та зареєстрованого в реєстрі за №827 продавець [PERSON] в особі представника продала, а покупець [PERSON] купив житловий будинок з відповідними господарськими та побутовими будівлями у спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказаний житловий будинок за [PERSON] зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16.07.2014 року, номер запису про право власності: 6351489, РНОНМ: 408395518000, форма власності: приватна, спільна сумісна. Відповідно до пункту 3 частини першої\~статті 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Конструкція норми\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. \~ \~ \~ \~ Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню. Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 20 серпня 2024 року у справі №276/520/24, що набрало законної сили 30.09.2024 року, у задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю майна, зокрема, житлового будинку з об`єктами нерухомого майна (сарай, погріб, уборна, огорожа, колодязь), загальною площею: 68 кв.м, житловою площею: 31,4 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] , відмовлено. Вказаним рішенням також встановлено, що житловий будинок з відповідними господарськими та побутовими будівлями і спорудами, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , придбано [PERSON] під час перебування у шлюбі з відповідачем, в інтересах сім`ї та за спільні кошти, а тому вказане нерухоме майно є спільним сумісним\~майном подружжя і їх частки у праві спільної сумісної власності є рівними. Обставини, встановлені рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 20 серпня 2024 року у справі №276/520/24 сторонами не заперечуються, і, зважаючи на те, що суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності обставин, які визнаються всіма учасниками справи, то відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України суд визнає встановленою та такою, що не підлягає доказуванню ту обставину, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , є спільним сумісним\~майном подружжя [PERSON] та [PERSON] та їх частки у праві спільної сумісної власності є рівними. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. З огляду на те, що вищевказаний житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , відповідно до\~ст. 60 СК України\~є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягає поділу. Оскільки добровільно сторони не домовилися про розмір часток, які мають бути визначені кожному з них, суд вважає, що частки позивача та відповідача є рівними, а тому розділяє житловий будинок між сторонами порівну. Разом з тим, не підлягає окремому вирішенню вимога про припинення права спільної сумісної власності сторін на житловий будинок, оскільки з визнанням права часткової власності на спірний об`єкт, автоматично є припиненим право спільної сумісної власності на такий об`єкт. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Положеннями ч.1 ст.142 ЦПК України передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, враховуючи визнання відповідачем [PERSON] позову до початку розгляду справи по суті та те, що позовні вимоги [PERSON] задоволено в повному обсязі, слід повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків від суми судового збору, сплаченого при поданні позову (квитанція №21-1935417/1/с від 21.10.2024) у розмірі 605,6 грн. Також з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути судові витрати, які складаються із залишку суми сплаченого позивачем при поданні позову судового збору в розмірі 605,6 грн. Підстави для повного звільнення відповідача від сплати судового збору, передбачені Законом України «Про судовий збір» відсутні.

Outcome: partial