Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-28 00:00:00

14 серпня 2024 року адвокат Свистула Дар`я Андріївна в інтересах [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за борговою розпискою. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 15 грудня 2017 року надала у борг відповідачу грошові кошти у розмірі 160 000 доларів США для придбання квартири, зі строком повернення до 01.01.2023, про що [PERSON] було складено розписку. Згідно умов розписки у разі неповернення суми боргу у строк, встановлений у розписці, позикодавець має право здійснити стягнення на нерухоме майно, право власності на яке оформлене на позичальника. У встановлений у розписці строк позичальник не повернула борг, на зв`язок не виходить, оригінал розписки знаходиться у позивача. Ураховуючи, що відповідач не повернула отримані у борг грошові кошти у строк, встановлений розпискою, позивач просить покласти на неї обов`язок по відшкодуванню 3% річних за період з 02.01.2023 по 14.08.2024 у розмірі 7 772,05 доларів США. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти за борговою розпискою від 15.12.2017 у розмірі 167 772, 05 доларів США, що складається із основної суми боргу у розмірі 160 000 доларів США, 3% річних за прострочення боргу у розмірі 7 772,05 доларів США, 16.08.2024 відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями головуючим суддею у справі визначений суддя Голосіївського районного суду міста Києва Кокошко О. Б. 30.09.2024 судом постановлена ухвала про відкриття провадження у справі, якою справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 18.11.2024 судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого судового засідання та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Від представника позивача [PERSON] - авдоката Свистули Д. А. надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивача та її представника, позовні вимоги сторона позивача підтримує та просить задовольнити. У судове засідання відповідач не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином. Відповідачу, ухвала про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви з додатками направлялись на її зареєстроване місце проживання, проте поштові відправлення повернулися на адесу суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Своїм правом на подання відзиву відповідач не скористалася. За правилами ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України). Зважаючи на те, що сторона позивача просить розгляд справи проводити без її участі, а відповідач належним чином повідомлена про судове засідання, про причини своєї неявки не повідомила, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи. Перевіривши позовну заяву та додані до неї документи, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини, внаслідок чого позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 1- 4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Вимогами ч.1 ст.1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. В свою чергу, приписами ч. 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджуються укладення договору, його умови, а також вони засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою, кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 та постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 464/3790/16-ц. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 15.12.2017 укладено договір позики, про що [PERSON] складено боргову розписку. Згідно боргової розписки від 15.12.2017 [PERSON] отримала у борг від [PERSON] грошові кошти у розмірі 160 000,00 доларів США, в момент підписання цієї розписки, що необхідні для придбання нерухомого майна - квартири, зі строком повернення до 01.01.2023. Умовами договору позики сторони визначили, що у разі неповернення вищевказаної суми у строки, позикодавець має право на стягнення нерухомого майна, що є приватною власністю позичальника. Розписка складена у присутності двох свідків: [PERSON] та [PERSON] . Отже факт передання грошових коштів у позику підтверджується змістом складеної позичальником розписки у присутності двох свідків. Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідно до ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. З наведеного випливає, якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення позичальником договору позики. Сам договір позики відповідач не оспорювала, не просила визнати його недійсним чи удаваним правочином, у зв`язку з чим факт передання позивачем та отримання відповідачем грошових коштів за договорами підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами. Так, згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, під час розгляду справи знайшли своє підтвердження твердження позивача про те, що нею було надано у позику відповідачу грошові кошти у сумі 160 000,00 доларів США, які відповідач зобов`язалася повернути позивачеві у строк до 01.01.2023. Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 16.01.2019 по справі № 464/3790/16-ц, як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача суму основного боргу у розмірі 160 000,00 доларів США підлгяають задволенню. Доказів, що відповідач у встановлений строк виконала свої зобов`язання за вказаним договором позики, матеріали справи не містять. Із змісту розписки вбачається, що умовами договору позики сторони визначили, що у разі неповернення вищевказаної суми у строки, позикодавець має право на стягнення нерухомого майна, що є приватною власністю позичальника. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦПК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно проведеного позивачем розрахунку боргу, який перевірено судом, встановлено, що за порушення відповідачем грошового зобов`язання підлягає стягненню 3 % річних у загальному розмірі 7 772,05 доларів США за період з 02.01.2023 по 14.08.2024, що підлягає стягненню з відповідача. Таким чином, у ході розгляду судом справи знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач не виконала своїх зобов`язань за договором позики щодо повернення позивачеві суми позики, суд, перевіривши правильність розрахунків, вважає, що заявлені позивачем вимоги в частині стягнення на її користь з відповідача суми позики в розмірі 160 000,00 доларів США та 3 % річних в сумі 7 772,05 доларів США є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 15 141,00 грн.

Outcome: approved