Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-28 00:00:00

Позиція сторін у справі [PERSON] звернулась до суду із позовом до ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» про стягнення безпідставно стягнутих коштів, посилаючись на те, що судом визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, на виконання якого з неї стягнуто в примусовому порядку в межах виконавчого провадження грошові кошти, які підлягають поверненню, як безпідставно набуті. Відзив на позов не надходив. Процесуальні дії Ухвалою Катеринопільського районного суду Черкаської області від 12 лютого 2024 року справу передано за підсудністю на розгляд до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01 квітня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області від 13 грудня 2013 року у справі № 698/916/23 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 01 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою Володимиром Олександровичем за реєстровим № 3461 про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР Кредит Фінанс» заборгованості за кредитним договором № 0534-1141 від 10.11.2020, в загальній сумі 24650,00 гривень, що складається з простроченої заборгованості за сумою кредиту 8100,00 гривень; простроченої заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом 16200,00 гривень та за вчинення виконавчого напису 350 гривень. Згідно листа-відповіді приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Матвійчук Ю.В. від 28 грудня 2023 року щодо надання інформації про суму стягнутих та сплачених відповідачу коштів за весь час проведення виконавчих дій у ВП № 67260068 переведено кошти на рахунок відповідача у розмірі 20 671,24 грн. Позиція суду та оцінка аргументів сторін У матеріальному законі передбачена правова можливість повернення майна, переданого, в тому числі, на виконання недійсного правочину, шляхом пред`явлення вимоги набувачу, який не є стороною недійсного правочину, підстава набуття якого, а так само володіння яким (майном) згодом відпала в порядку статті 1212 ЦК України. Такий підхід до оцінки спірних правовідносин відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15. Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. З урахуванням змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно. Під час розгляду справи судом встановлено, що виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню, тобто відпала правова підстава набуття відповідачем грошових коштів позивача у розмірі 20 671, 24 грн, а відтак суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позову та необхідність їх задоволення. Оскільки позивачем не сплачувався судовий збір із посиланням на Закон України «Про захист прав споживачів», то за правилами частини шостої статті 141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved