Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-28 00:00:00

У липні 2024 року представник позивача адвокат Кононенко О.Р. звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] , [INFO] . За життя [PERSON] склала заповіт, яким на випадок її смерті заповіла усе належне їй майно позивачу. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належну їй квартиру [ADDRESS] . Позивач звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кретової Н.Б. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері. Інші спадкоємці, окрім позивача, відсутні. 22.03.2024 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. заведено спадкову справу № 15/2024 після померлої [PERSON] . Постановою від 22.03.2024 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно померлої [PERSON] , так як заява про прийняття спадщини за заповітом надійшла від [PERSON] 22.03.2024 року, тобто з дня смерті спадкодавця пройшло більше ніж шість місяців, чим порушено шестимісячний строк на прийняття спадщини, а надані позивачем документи не підтверджували факту постійного проживання зі спадкодавцем за однією адресою. Місце реєстрації позивача згідно відмітки в паспорті [ADDRESS] , тоді як місце реєстрації [PERSON] на час її смерті, згідно відмітки в паспорті [ADDRESS] . На підтвердження факту постійного проживання позивача зі своєю матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] на час відкриття спадщини представник позивача зазначила, що станом на 2020 рік [PERSON] тяжко хворіла та потребувала постійної сторонньої допомоги, тому позивач забрала її до свого місця проживання і здійснювала догляд, оскільки [PERSON] не могла навіть самостійно пересуватися. З урахуванням цього було обрано лікарню поряд з фактичним місцем проживання. Відповіддю на адвокатський запит КП «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 5» ДМР було підтверджено факт регулярного відвідування сімейним лікарем [PERSON] за адресою її місця проживання: [ADDRESS] . Окрім того, сімейний лікар позивача [PERSON] зазначила, що неодноразово відвідувала її за місцем проживання [ADDRESS] та підтверджує факт здійснення нею догляду за її матір`ю [PERSON] , яка самостійно себе не обслуговувала, про що надала відповідну довідку від 01.04.2024 року. Смерть [PERSON] настала саме за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть. Похованням матері займалась позивач. Також, факт постійного спільного проживання позивача та її матері за адресою: [ADDRESS] підтверджується показами свідків. Враховуючи викладене, представник позивача звертається до суду та просить встановити факт\~постійного проживання\~позивача разом із\~спадкодавцем [PERSON] ,\~яка померла\~ [INFO] ,\~за адресою:\~ [ADDRESS] \~на час\~відкриття спадщини\~ [INFO] та\~визнати за\~позивачем право власності на квартиру [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.07.2024 року відкрито загальне позовне провадження по справі, призначено підготовче судове засідання та витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського\~нотаріального округу\~Кретової Н.Б. належним чином завірену копію спадкової справи № 15/2024 після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . 09.07.2024 року до суду від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кретової Н.Б. надійшла належним чином завірена копія спадкової справи після смерті [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.10.2024 року клопотання представника позивача про виклик та допит свідків було задоволено, у судове засідання викликано для допиту в якості свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Від представника відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування заперечень на позовну заяву зазначила, що із матеріалів справи вбачається, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом на майно, що залишилось після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , не видавалось. Нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через пропущення шестимісячного строку для звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а не через недоведеність факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому позивач вважається такою, що не прийняла спадщину у встановлений законом строк. Із позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини позивач не зверталася, причин поважності пропуску такого строку не зазначила. Представник позивача адвокат Кононенко О.Р. направила до суду відповідь на відзив у якій зазначила, що з урахуванням того, що позивач постійно проживала на момент смерті із спадкодавицею і саме вказаний факт вона просить встановити суд, то відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України вона вважається такою, що прийняла спадщину, а тому у неї відсутній обов`язок протягом шестимісячного строку звернутися із заявою про прийняття спадщини, тому звертатися із позовом про визначення додаткового строку на прийняття спадщини немає необхідності. Також зазначила, що відзив на позов має суто формальний характер, оскільки представник відповідача жодним чином не спростував докази спільного проживання позивача зі спадкодавицею, які додано до позовної заяви. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Кононенко О.Р. у судовому засіданні надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. В подальшому представник позивача надала до суду промову у судових дебатах та заяву у якій просила розгляд справи проводити за її відсутності без застосування засобів технічної фіксації. Представник відповідача Ревякіна Н.М. у судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним нею у відзиві на позовну заяву. Проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав, зазначених у відзиві. В подальшому надала промову у судових дебатах та просила розгляд справи проводити без застосування засобів технічної фіксації. Третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кретова Н.Б. у підготовче судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] ,\~ [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт постійного\~проживання позивача\~зі своєю\~матір`ю [PERSON] \~за адресою:\~ [ADDRESS] \~на час\~її смерті\~ [INFO] . Також зазначили, що позивач купувала ліки, продукти, здійснювала догляд за матір`ю за адресою: [ADDRESS] , оскільки матір не могла самостійно пересуватися. [PERSON] на доньку не скаржилася. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, заслухавши думку учасників судового процесу, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та всі додані до неї документи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується цивільний позов, об`єктивно оцінивши всі зібрані по справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що батьками позивача [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 9). За життя [PERSON] склала заповіт, який 28.05.2005 року було посвідчено державним нотаріусом Третьої дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстровано в реєстрі за № 4-1143, яким [PERSON] на випадок її смерті заповіла усе належне їй майно позивачу [PERSON] (а.с. 10). [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , відповідно до копії свідоцтва про смерть (а.с. 14). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належну їй квартиру [ADDRESS] , яка належить їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03.06.1993 року (а.с. 10). Згідно копії витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 22.03.2024 року, спадкодавець [PERSON] була зареєстрована на день смерті за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11). Вказане також підтверджується відміткою у паспорті [PERSON] (а.с. 12). Згідно відмітки в паспорті позивача [PERSON] адресою реєстрації позивача є: [ADDRESS] (а.с. 8). Як вбачається із матеріалів спадкової справи № 15/2024 після смерті [PERSON] , спадкова справа була заведена на підставі заяви позивача [PERSON] , інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини чи відмову у її прийнятті не зверталися (а.с. 26-36). Згідно відповіді № 292 від 17.04.2024 року на адвокатський запит представника позивача адвоката Кононенко О.Р. КП «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 5» ДМР підтверджено факт регулярного відвідування сімейним лікарем [PERSON] за адресою її місця проживання: [ADDRESS] (а.с. 13-14). Матеріали справи містять довідку від 01.04.2024 року, яка підписана сімейним лікарем позивача [PERSON] , у якій зазначено, що вона неодноразово відвідувала [PERSON] за місцем проживання [ADDRESS] та підтверджує факт здійснення позивачем догляду за її матір`ю [PERSON] , яка самостійно себе не обслуговувала (а.с. 14). Як вбачається із копії декларації № 0001-8689-7900 від 09.10.2020 року про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, фактичним місцем проживання [PERSON] вказано саме [ADDRESS] , а довіреною особою пацієнта зазначено позивача [PERSON] (а.с. 13). Згідно копії лікарського свідоцтва про смерть № 180 від 14.09.2023 року, смерть [PERSON] настала за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15). Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кретової Н.Б. від 22.03.2024 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері [PERSON] , так як заява про прийняття спадщини за заповітом надійшла від [PERSON] 22.03.2024 року, тобто з дня смерті спадкодавця пройшло більше ніж шість місяців, чим порушено шестимісячний строк на прийняття спадщини (а.с. 11). Представник позивача зазначає, що оскільки позивач [PERSON] постійно проживала на момент смерті із спадкодавицею [PERSON] , то відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України вона вважається такою, що прийняла спадщину, а тому у неї відсутній обов`язок протягом шестимісячного строку звернутися із заявою про прийняття спадщини. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у вказаній справі, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст.\~315\~ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення. Згідно положень пункту 23 постанови Пленуму Верховного суду № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, в установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, в разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 30 червня 2023 року у справі № 490/1819/22. Відповідно до положень ст.ст.\~1216-1218\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ч. 1 ст.\~1220\~ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Згідно із вимогами частини 3 статті 1268, частини 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу він не заявив про відмову від неї, та спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст.\~1296\~ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. Згідно із ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Положеннями ч. 1 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно із ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Законодавець не пов`язує місце відкриття спадщини з місцем реєстрації спадкодавця, а відповідно до ст. 1221 ЦК України ототожнює його з останнім місцем проживання останнього, яке може знаходитися поза межами його реєстраційного обліку. З наведеного слід дійти висновку про те, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 січня 2019 року в справі № 484/747/17, від 07 червня 2022 року в справі № 175/4514/20. Верховний Суд у свої постановах від 21.10.2020 року у справі № 569/15147/17 та від 12.01.2022 року у справі № 446/53/16-ц, зазначив, що положення ч. 3 ст. 1268 ЦК України вказують на необхідність для прийняття спадщини саме постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не реєстрації їх місця проживання за однією адресою, що за певних обставин може бути відмінним один від одного. Метою встановлення в судовому порядку факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини є необхідність реалізації права позивача на оформлення спадкового майна після смерті матері, отже такий факт породжує юридичні наслідки. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», підлягає застосовуванню судами як джерело права, вказано, що суд, при оцінці доказів, керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Судом досліджено надані позивачем письмові докази на підтвердження факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Надані позивачем до суду належні та допустимі докази на підтвердження зазначеного факту у своїй сукупності дають можливість встановити, що позивач постійно проживала за адресою: [ADDRESS] , разом із спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] , на час відкриття спадщини. Суд також встановив, що позивач являється єдиною спадкоємицею за заповітом після смерті своєї матері [PERSON] , яка прийняла спадщину шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту свого невизнаного права стосовно визнання права власності на спадкове майно, відповідає правовідносинам які склалися, оскільки існують виняткові обставини. Як вказав ВССУ в листі № 16.05.2013 року № 24-753/0/4-1 та Пленум про судову практику у справах про спадкування - визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.09.2021 року у справі № 227/3750/19. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, приймаючи до уваги обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також те, що іншим шляхом, окрім судового, захистити права позивача неможливо, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі Вирішуючи питання розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач не просить стягнути судові витрати із відповідача, суд вважає за можливе судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 6 280 грн. (а.с. 5) покласти на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved