Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-20 00:00:00

Заявниця, [PERSON] , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва із заявою, в якій просить суд: 1)встановити факт родинних відносин між [PERSON] [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] та [PERSON] [INFO] , яка померла [INFO] , а саме, що [PERSON] є бабусею [PERSON] , та [PERSON] є членом сім`ї спадкодавця другого ступеня споріднення; 2)встановити факт належності [PERSON] [INFO] , яка померла [INFO] , заповіту від 21.11.2002 посвідчений державним нотаріусом П`ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою Прядко Т.А. та зареєстрований в реєстрі за №5-3739, бланк ВАВ №788951, та Свідоцтва про право власності на житло від 22.11.1993 року, виданого відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної держадміністрації на ім`я [PERSON] та [PERSON] про право спільної власності в рівних долях на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла її бабуся по лінії матері - [PERSON] . За життя бабуся склала заповіт на свою онуку [PERSON] . Бабуся заповітом зробила розпорядження на належну їй частину квартири на праві особистої власності в будинку [ADDRESS] . Після смерті бабусі, за заявою [PERSON] , приватним нотаріусом відкрито спадкову справу №8316482. Проте нотаріус зазначив, що для оформлення спадщини необхідно надати документи, що підтверджують родинні відносини між нею та бабусею, оскільки спадкування сторонньою особою потягне за собою оподаткування, в той час як померла є її родичкою - другий ступінь спорідненості. Зазначила, що для неї встановлення факту родинних відносин із спадкодавцем є необхідним та юридично значущим. Також заявниця стверджує, що наявні розбіжності в написанні прізвища та імені в свідоцтві про смерть спадкодавця, свідоцтві про народження матері заявниці, та актовому записі №2 про шлюб з [PERSON] , що унеможливлює оформлення нею спадкових прав. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11.10.2024 відкрито провадження у цій справі, розгляд якої визначено проводити у порядку окремого провадження та призначено судове засідання, а також витребувано докази у справі. 29.10.2024 до суду з ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області надійшли витребувані судом докази. 04.11.2024 до суду з Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації надійшли витребувані судом докази. 25.11.2024 до суду з Іванківського ВДРАЦС МЮ (м.Київ) надійшли витребувані судом докази. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27.11.2024 за клопотання представника заявника витребувано докази у справі. 16.01.2025 до суду від приватного нотаріуса КМНО Омельчук О.І. надійшли витребувані судом докази. У судове засідання сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. До суду надійшла заява представника заявника [PERSON] - Романцової Т.В. про розгляд справи у їх відсутність. Також, про розгляд справи без участі сторони, надійшла від представника заінтересованої особи Київської міської ради - Яценюк Л.П. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи. Згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, доходить наступного. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, доходить наступного. Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якому розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами. Частиною 2 статті 315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого поряду їх встановлення. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» (далі - постанови Пленуму) із змінами та доповненнями від 25.05.1998, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Як убачається з матеріалів справи та підтверджується паспортом громадянина України серія [NUMBER] , виданим Деснянським РУ ГУ МВС України в місті Києві 09.06.2011, заявником у справі є [PERSON] , [INFO] , уродженка міста Прип`ять, Київської області (а.с.9-11). Як убачається із заповіту (номер в реєстрі - 5-3739, №ВАВ №788954 від 21.11.2002, посвідчений державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Прядко Т.А.) [PERSON] належну їй на праві особистої власності частину квартири [ADDRESS] заповіла [PERSON] (а.с.12). Як вбачається зі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 22.11.1993, виданого відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної держадміністрації, квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві приватної, спільної власності [PERSON] та [PERSON] в рівних долях (а.с.13-14). Як вбачається зі свідоцтва про смерть (серія [NUMBER] від 23.10.2021 виданого Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) [PERSON] померла [INFO] , відповідний актовий запис №22975 (а.с. 15). Як убачається із свідоцтва про шлюб виданого 14.05.2011 відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 14.05.2011, актовий запис №431, прізвище дружини після укладення шлюбу - [PERSON] (а.с.19). Із свідоцтва про народження (серії [NUMBER] , дата видачі - 26.04.1983, актовий запис №298) убачається, що [PERSON] , народилася [INFO] , її батьками значяться: [PERSON] та [PERSON] (а.с.20). Як вбачається зі свідоцтва про укладення шлюбу, серії [NUMBER] виданого 27.03.1982, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 27.03.1982, актовий запис №63, прізвище дружини після укладення шлюбу - [PERSON] (а.с.21). Із свідоцтва про народження (серії [NUMBER] , дата видачі - 26.05.1969, актовий запис №429) [PERSON] народилась [INFO] , її батьками знаяться: [PERSON] (а.с.22). Відповідно до листа Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 29.10.2024, за даними картотек заяв про видачу паспорта громадянина України зразка 1994 року, які передані територіальними органами ДМС України на централізоване зберігання до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, виявлено заяви про видачу паспорта громадянина України зразка 1994 року на ім`я: - [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , виданий 21.10.1999 Ватутінським РУ ГУМВС в м. Києві; - [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , виданий 13.12.2001 Деснянським РУ ГУМВС м. Києва; - [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , виданий 02.07.2004 Деснянським РУ ГУМВС м. Києва. -Заяв про видачу паспорта громадянина України зразка 1994 на ім`я [PERSON] , [INFO] та на ім`я [PERSON] , [INFO] не виявлено (а.с.42-46). Відповідно до матеріалів наданих Іванківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області: - [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 27.03.1982 (актовий запис №63, серія - [NUMBER] ), прізвище дружини після шлюбу - [PERSON] ; - [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 04.02.1978 (актовий запис №2, серія [NUMBER] ), прізвище дружини після шлюбу - [PERSON] . Відповідно до матеріалів наданих приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Омельчук Оксаною Іванівною, за заявою [PERSON] від 02.08.2024 заведено спадкову справу №4/2024до майна померлої [INFO] [PERSON] . Інших осіб, які б звернулися із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , матеріали спадкової справи не містять. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п.45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Згідно ч 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як роз`яснено в п. 7 Постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Встановлення факту родинних відносин між заявником та її бабусею, необхідне для прийняття нею спадщини після смерті бабусі. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Факт родинних відносин між фізичними особами (п. 1 ч. 1 ст. 256 ЦПК) встановлюється у судовому порядку, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки для заявника: право на спадщину, право на пенсію у зв`язку із втратою годувальника, одержання компенсації тощо. Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, в разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Тобто, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права. У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право. Такої правової позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 15.04.2020 справі № 302/991/19, провадження № 61-1128св20. У постанові Верховного Суду від 02.12.2020 у справі № 638/15738/17 (провадження № 61-15921св19) зроблено висновок про те, що до заяви про встановлення факту родинних відносин, в якій зазначається мета, з якою заявник просить встановити цей факт, можуть додаватися не тільки такі письмові докази, як свідоцтва про народження, шлюб, смерть, актові записи про народження та смерть. Доказами, які підтверджують наявність цього юридичного факту також можуть бути: акти, анкети, автобіографії, листівки, сімейні фотографії, листи ділового та особистого характеру, особові справи, рішення судів, ордери на вселення, обмінні ордери, погосподарські книги, виписки з домових книг та інші документи, які у собі містять відомості про родинні відносини осіб. Крім того, судами підлягають врахуванню довідки органів реєстрації актів цивільного стану про неможливість поновлення втрачених записів, внесення змін і доповнень, виправлень у записи актів цивільного стану. Також мають враховуватися показання свідків, яким достовірно відомо про стосунки померлого із заявником. Цей перелік не є вичерпним. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 11.02.2022 у справі № 947/22756/19 сформульовано висновки про те, що доказами, що підтверджують факт родинних відносин, можуть бути документи, які підтверджують наявність цього юридичного факту (акти, анкети, автобіографії, листівки, сімейні фотографії, листи ділового та особистого характеру, особові справи, рішення судів, ордери на вселення, обмінні ордери, погосподарські книги, виписки з домових книг та інші документи, які у собі містять відомості про родинні відносини осіб); довідки органів реєстрації актів цивільного стану про неможливість поновлення втрачених записів, внесення змін і доповнень, виправлень у записи актів цивільного стану; пояснення свідків, яким достовірно відомо про взаємовідносини померлого із заявником. Зважаючи на викладене, необґрунтованими є доводи заявника про можливість підтвердження факту родинних відносин виключно письмовими доказами, оскільки такі обставини відповідно до норм процесуального права можуть бути встановлені і на підставі інших доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування і в своїй сукупності доводять обставини, на які посилається сторона. У справі № 947/22756/19 визнаючи подані позивачем письмові докази (свідоцтва про шлюб, свідоцтво про народження, свідоцтва про смерть, свідоцтво про право на спадщину після смерті, фотографії, на яких зображені члени родини позивача декількох поколінь, відеозаписи зі святкування сімейних подій, показання свідків достатніми та достовірними доказами, суд надав їм оцінку в їх сукупності, які в своєму взаємозв`язку згідно з практикою ЄСПЛ щодо урахуванням принципу «балансу вірогідностей» підтверджують правдивість обставин, на які посилався позивач на обґрунтування своїх позовних вимог, а тому суди дійшли правильних висновків про доведеність родинних відносин між позивачем та померлою особою. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) та в постанові від 21.06.2023 року у справі № 916/3027/21. В своїй постанові від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що повертаючись до стандартів доказування, передбачених процесуальним законом, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права. Поняття «родинність» розглядається як родинні зв`язки між людьми, що ґрунтуються на походженні однієї особи від іншої чи кількох осіб від спільного пращура; кровний зв`язок осіб, що походять один від одного чи від спільного пращура. Родинна лінія може бути прямою чи боковою та поділяється на висхідну та низхідну. При прямій лінії родинність ґрунтується на походженні однієї особи від другої. Оскільки виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, заявник вірно звернулася в суд із заявою про встановлення цих фактів, розгляд яких здійснюється за правилами окремого провадження. Суд, з`ясовуючи наявність родинних зв`язків між [PERSON] та [PERSON] , оцінивши зібрані докази встановив, що останні були рідними онукою та бабусею. Наявність родинних зв`язків між ними підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] , Свідоцтвом про народження [PERSON] , де матір`ю [PERSON] є [PERSON] , в свою чергу матір`ю [PERSON] , відтак померла [PERSON] приходилась [PERSON] рідною бабусею, по лінії матері, що підтверджується матеріалами справи. Враховуючи вищенаведене, з урахуванням принципу «балансу вірогідностей», що підтверджують правдивість обставин, на які посилалася заявник на обґрунтування своїх вимог, доказами, що знаходяться в матеріалах справи та обставинами встановленими під час розгляду даної цивільної справи, суд приходить до висновку про доведеність родинних відносин між заявником та померлою [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України - у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (суд ураховує роз`яснення Верховного Суду «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»: «суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії свідоцтва про право на спадщину»). Виникнення особистих, майнових прав громадян, їх зміну і припинення закон пов`язує з настанням чи зміною певних обставин, тобто з юридичними фактами, які підтверджуються різними свідоцтвами, довідками та іншими документами, що видаються громадянам в адміністративному порядку. Не завжди заінтересована особа має можливість довести документально, що той чи інший факт мав місце (неможливість поновлення втраченого документа або виправлення наявних у ньому помилок тощо), тому допускається судовий порядок встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки для заявника. Юридичні факти - це обставини чи життєві факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; встановлення факту потрібне заявникові для конкретної мети. При вирішенні питання про встановлення факту родинних відносин, суд виходить з фактичних, встановлених в судовому засіданні обставин. Суд враховує, що законодавчо питання врегульовано положеннями Цивільного кодексу України щодо сприяння у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, що суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки для підтвердження такого факту. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану. Виходячи із викладеного, враховуючи наданий суду обсяг доказів, судом установлено що померла [INFO] [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] є рідними бабусею та онукою. Стосовно факту належності померлій [PERSON] заповіту та свідоцтва про право власності на житло від 22.11.1993, суд зазначає наступне. Як убачається із заповіту (номер в реєстрі - 5-3739, №ВАВ №788954 від 21.11.2002, що посвідчений державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Прядко Т.А.) [PERSON] належну їй на праві особистої власності частину квартири [ADDRESS] заповідала [PERSON] (а.с.12). Згідно з відповіддю, наданою Деснянською районною в м. Києві державною адміністрацією, квартира [ADDRESS] де в місті Києві приватизована розпорядженням органу приватизації - відділу приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної держадміністрації від 22.11.1993 №6483 на 2 особи - [PERSON] та [PERSON] . Замість загубленого оригіналу свідоцтва про право власності на житло [PERSON] [INFO] отримала дублікат (а.с.49). Відповідно до п.6 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» (далі - постанови Пленуму) із змінами та доповненнями від 25.05.1998, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Проаналізувавши матеріали справи та наявні у ній документи, суд приходить до висновку, що дійсно є розбіжності в написанні імені померлої бабусі заявника, а саме у заповіті від 21.11.2002 та у свідоцтві про право власності на житло, ім`я померлої [PERSON] зазначено « [PERSON] », а у свідоцтві про смерть « [PERSON] », що пов`язане з невірним перекладом її імені з російської мови на українську -« [PERSON] », « [PERSON] ». При цьому, судом достовірно встановлено, що документи, факт належності яких просить встановити заявниця, складені на ім`я померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] , оскільки відомості про [PERSON] у вказаних документах, зокрема, але не виключено, дата народження, місце проживання, збігаються із даними, які належать померлій [INFO] [PERSON] . Звертаючись до суду з вказаною заявою, заявник просить встановити факт належності правовстановлюючих документів померлому [INFO] [PERSON] , оскільки зазначена обставина перешкоджає заявнику можливості отримати свідоцтво про право на спадщину, у зв`язку чим, остання вимушена звернутися до суду. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» убачається, при розгляді справи про встановлення відповідно до п. 6 ст. 315 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Згідно зі ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Відповідно до листа Верховного Суду України від 01.01.2012 «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, в порядку встановленому ЦПК України громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте, сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Предметом розгляду заяви є встановлення факту належності правовстановлюючих документів які, необхідний заявнику для оформлення особистих, майнових прав, що випливають із цього факту. Як вбачається з викладеного, згідно з законом встановлення вказаних фактів породжує юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, а саме: встановлення факту належності вказаних документів дає змогу заявнику оформити право на спадкування, яке вона не може отримати у зв`язку з помилками, які виникли при написанні прізвища спадкодавця. Враховуючи, що встановлення факту належності правовстановлюючих документів, який просить встановити заявник є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника, а чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з наступним вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе, у зв`язку з чим заява [PERSON] в частині встановлення факту належності правовстановлюючих документів, також підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, суд доходить висновку про задоволення заяви [PERSON] , заінтересована особа Київська міська рада про встановлення факту родинних відносин та належності документів спадкодавцю. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: approved