Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-28 00:00:00

19.12.2023 [PERSON] звернувся до суду з даною позовною заявою. В обґрунтуванні позову позивач [PERSON] вказує, що він з відповідачем [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з 07.07.2007 по 26.10.2022. Від даного шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Судовим наказом Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області №215/1510/22 від 02.06.2022 з позивача щомісячно стягуються на користь відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Наразі, відповідач [PERSON] не бере участі у вихованні сина, дитина проживає з позивачем та знаходиться на його утриманні. Жити з матір`ю син не бажає. На підставі викладеного, позивач [PERSON] просить суд визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] та припинити стягнення аліментів, що стягуються з позивача за судовим наказом Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області №215/1510/22 від 02.06.2022. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, надав аналогічні пояснення, що викладені ним у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, оскільки син проживає з нею та бажає і надалі жити з матір`ю. Представник третьої особи виконкому Тернівської районної у місті ради в судове засідання не з`явилась, подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, вирішення справи залишає на розсуд суду з урахуванням інтересів та думки неповнолітньої дитини. Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.07.2007 по 26.10.2022 (а.с.10). Від даного шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.11). Після розірвання шлюбу син залишився проживати з матерію [PERSON] (а.с.51, 53). Судовим наказом Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області №215/1510/22 від 02.06.2022 з позивача щомісячно стягуються на користь відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.9, 13). Згідно акту від 30.06.2023, неповнолітній [PERSON] , [INFO] , проживає з 22.04.2023 разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Відповідно до висновку виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради, є доцільним визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] (а.с.48-50). Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із частиною першою статті 18, частиною першою статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої та третьої статті 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно зі статтею 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. У спорах про визначення місця проживання дитини суди мають крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановити та надати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Суд наголошує, що дитина є суб`єктом права і незважаючи на вікову категорію, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Так, відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору, зокрема, щодо її місця проживання. Положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Відповідно до ч.3 ст.160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Під час розгляду справи, неповнолітній [PERSON] , [INFO] , висловив думку і бажання щодо визначення свого місця проживання разом з батьком [PERSON] - позивачем у справі. Таким чином, оскільки неповнолітній [PERSON] , [INFO] , досяг 14 річного віку, його думка щодо власного місця проживання є визначальною згідно із положеннями частини другої статті 29 ЦК України, а тому суд не може не врахувати цю думку дитини при вирішенні спору і всупереч волі дитини визначити її постійне місце проживання з матір`ю. Суд зазначає, що у даній справі склалась ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, за взаємним погодженням. Ця ситуація потребує втручання з боку держави і внутрішнє переконання суду, яке ґрунтується на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності зводиться до того, що думку дитини щодо визначення її місця проживання неможливо проігнорувати. Окрім того, суд наголошує, що першочергова увага повинна приділятися не інтересам батьків, а саме інтересам дитини. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Похідний характер означає відсутність пріоритету інтересів батьків над інтересами дитини та переважність права захисту прав дитини, а тому у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин кожної конкретної справи, а вже тільки потім - права батьків. Даний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 07.02.2024 у справі №638/4539/22. За таких обставин, виходячи з інтересів самої дитини, а також з огляду на її право бути вислуханою, почутою, а також право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання, врахувавши психологічний стан дитини, зокрема прихильність до батька, проживання з останнім в атмосфері любові, турботи, захисту, а також дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, суд вважає за доцільне визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , що сприятиме якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.1 ст.273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати (Аналогічна частина четверта була у статті 223 ЦПК України). Верховний Суд у постанові від 04 вересня 2019 року у справі №711/8561/16-ц зазначив, що аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. З наведеного правового обґрунтування вбачається, що право на отримання аліментів на утримання дитини має той з батьків, з ким дитини проживає. Таким чином, оскільки судом було визначено місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з позивачем [PERSON] , тому у відповідача [PERSON] відсутні правові підстави отримувати аліменти на дитину, яка з нею не проживає. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином, враховуючи положення ст.141 ЦПК України, суд вважає необхідним відшкодувати позивачу понесені витрати в розмірі 2147,20 грн. сплаченого судового збору, стягнувши їх з відповідача.

Outcome: approved