Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вказаною позовною заявою, в обґрунтування вимог якої представник зазначив, що 15 травня 1984 року позивачка уклала шлюб із [PERSON] . В шлюбі у них народилося троє дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ЗК № 023810, виданого 10.06.2003 Пилипецькою сільрадою Закарпатської області, матері чоловіка позивачки [PERSON] належали земельні ділянки загальною площею 0,6017 га призначені для ведення особистого селянського господарства, розташовані на території Пилипецької сільради в с. Подобовець Міжгірського (на даний час Хустського) району Закарпатської області, а саме: в урочищі «Біля хати» площею 0,0650 га; в урочищі «Дворище» площею 0,2372 га; в урочищі «Дворище» площею 0,0540 га; в урочищі «Дворище» площею 0,1047 га; в урочищі «Дворище» площею 0,1408 га. Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЗК №040909, виданого 10.06.2003 Пилипецькою сільрадою Закарпатської області, [PERSON] належали земельні ділянки загальною площею 1,2854 га призначені для ведення особистого селянського господарства, розташовані на території Пилипецької сільради в с. Подобовець Міжгірського (на даний час Хустського) району Закарпатської області, а саме: в урочищі «Дворище» площею 0,2654 га; в урочищі «Голиця» площею 0,3000 га; в урочищі «Верх» площею 0,7200 га. Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ЗК №023782, виданого 10.06.2003 Пилипецькою сільрадою Закарпатської області, чоловікові позивачки [PERSON] належали земельні ділянки загальною площею 0,6029 га призначені для ведення особистого селянського господарства, розташовані на території Пилипецької сільради в с. Подобовець Міжгірського (на даний час Хустського) району Закарпатської області, а саме: в урочищі «Загорода» площею 0,3290 га; в урочищі «Затінь» площею 0,1461 га; в урочищі «Затінь» площею 0,1278 га. У січні 2021 року на підставі заяви [PERSON] , Державного акту № 023782 та технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок, виготовленої ФОП [PERSON] , у Державному земельному кадастрі було проведено державну реєстрацію наступних земельних ділянок з кадастровими номерами 2122485200:04:001:0023 площею 0,3290 га та 2122485200:10:008:0030 площею 0,1279 га, розташованих в урочищі «Загорода» та урочищі «Затінь» відповідно в с. Подобовець Міжгірського району Закарпатської області, призначені для ведення особистого селянського господарства. 22 листопада 2002 року секретарем виконкому Пилипецької сільради було посвідчено заповіт [PERSON] , яким вона заповідала своєму онуку [PERSON] належні їй житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,60 га, згідно Державного акту № 023810. [PERSON] померла [INFO] . Померла [PERSON] була постійною мешканкою [ADDRESS] . Разом із нею на день її смерті в даному будинку проживали та були зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , - син померлої; [PERSON] , [INFO] , - невістка померлої; [PERSON] , [INFO] , - онук померлої; [PERSON] , [INFO] , - онука померлої; [PERSON] , [INFO] , - онук померлої; [PERSON] , [INFO] , - правнучка померлої. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно, зокрема, житловий будинок [ADDRESS] , земельні ділянки, зазначені у Державних актах № 023810 та № 040909. Шляхом спільного проживання зі спадкодавцем на день смерті у спадкові права до майна померлої [PERSON] вступили: [PERSON] як спадкоємець за заповітом у частині спадкування житлового будинку [ADDRESS] та земельних ділянок, зазначених у Держакті № 023810; [PERSON] як спадкоємець першої черги за законом у частині спадкування земельних ділянок, зазначених у Держакті № 040909. 11 квітня 2024 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса із заявою про відкриття спадкової справи до майна померлої [INFO] [PERSON] , на підставі якої було зареєстровано спадкову справу, у рамках якої [PERSON] вправі буде оформити спадкове майно [PERSON] , яке остання йому заповідала згідно заповіту від 22.11.2002, а саме житловий будинок [ADDRESS] та земельні ділянки зазначені у Держакті № 023810. Натомість [PERSON] за життя не встиг оформити свої спадкові права на майно померлої [PERSON] . Як наслідок, ці права увійшли до складу спадкової маси після його смерті. [PERSON] помер [INFO] . Померлий [PERSON] був постійним мешканцем [ADDRESS] . Разом із ним на день його смерті в даному будинку проживала та була зареєстрована лише його дружина [PERSON] . Натомість у цьому будинку були зареєстровані, але не проживали: [PERSON] , [INFO] , - син померлого; [PERSON] , [INFO] , - невістка померлого; [PERSON] , [INFO] , - син померлого. На час смерті батька [PERSON] та [PERSON] фактично проживали у Одеській області. На випадок своєї смерті [PERSON] заповітів не складав, станом на 11.04.2024 спадкові справи до його майна не заводилися, свідоцтва про право на спадщину не видавалися. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, зокрема, земельні ділянки, зазначені у Держакті № 023782, та земельні ділянки, зазначені у Держакті № 040909, які у цілому успадкувала позивачка шляхом спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. 11 квітня 2024 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєва Ю. М. із заявою про відкриття спадкової справи до майна померлого [INFO] [PERSON] , на підставі якої було зареєстровано спадкову справу № 47/2024. Постановою від 11.12.2024 приватний нотаріус відмовив [PERSON] у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом у цілому на спадкове майно померлого [PERSON] , вважаючи, що [PERSON] та [PERSON] на рівні із [PERSON] успадкували по 1/3 (одній третій) частині такого майна. Вищевказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом, в якому висловлені прохання визнати за позивачкою право власності на земельні ділянки з кадастровим номером 2122485200:04:001:0023 площею 0,3290 га з цільовим призначення для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: Закарпатська область, Міжгірський (на даний час Хустський) район, с. Подобовець, ур. «Загорода», з кадастровим номером 2122485200:10:008:0030 площею 0,1279 га з цільовим призначення для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: Закарпатська область, Міжгірський (на даний час Хустський) район, с. Подобовець, ур. «Затінь», з кадастровим номером 2122485200:10:008:0031 площею 0,1461 га з цільовим призначення для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: Закарпатська область, Міжгірський (на даний час Хустський) район, с. Подобовець, ур. «Затінь», а також земельні ділянки: площею 0,2654 га, розташовану в урочищі «Дворище» с. Подобовець Пилипецької сільської ради Міжгірського (на даний час Хустського) району Закарпатської області, призначену для ведення особистого селянського господарства, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЗК № 040909; площею 0,3000 га, розташовану в урочищі «Голиця» с. Подобовець Пилипецької сільської ради Міжгірського (на даний час Хустського) району Закарпатської області, призначену для ведення особистого селянського господарства, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЗК № 040909; площею 0,7200 га, розташовану в урочищі «Верх» с. Подобовець Пилипецької сільської ради Міжгірського (на даний час Хустського) району Закарпатської області, призначену для ведення особистого селянського господарства, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЗК № 040909, в порядку спадкування за законом до майна померлого чоловіка. Ухвалою суду від 26.12.2024 по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 20.01.2025 справу призначено до судового розгляду. Представник позивачки адвокат Рішко С. І. подав заяву з проханням розглядати справу без його участі та участі його довірительки. Висловив позицію про підтримання заявлених у позовній заяві вимог. Від Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області надійшла заява з проханням розглядати справу без участі представника сільради. Висловлено позицію за якою сільська рада визнає вимоги позову. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали до суду відзиви на позовну заяву, в яких висловили позицію про визнання вимог позовної заяви підтвердивши дійсність наведених у ній обставин та просили розглянути справу без їх участі. Фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до наступних висновків. Частиною 4 статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що 15 травня 1984 року виконкомом Пилипецької сільської ради Міжгірського району Закарпатської області (далі Пилипецька сільрада) було зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що було складено актовий запис № 3, в результаті чого дружина змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 14). У подружжя [PERSON] у шлюбі народилося троє дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] (а.с. 55-61). 17 листопада 2007 року відділом РАЦС Воловецького районного управління юстиції Закарпатської області було зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що було складено актовий запис № 53, в результаті чого дружина змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 62). Батьками [PERSON] , [INFO] , були [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 16). Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ЗК № 023810, виданого 10.06.2003 Пилипецькою сільрадою, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 430 (далі Держакт № 023810), [PERSON] належали земельні ділянки загальною площею 0,6017 га призначені для ведення особистого селянського господарства, розташовані на території Пилипецької сільради в с. Подобовець Міжгірського (на даний час Хустського) району Закарпатської області, а саме: в урочищі «Біля хати» площею 0,0650 га; в урочищі «Дворище» площею 0,2372 га; в урочищі «Дворище» площею 0,0540 га; в урочищі «Дворище» площею 0,1047 га; в урочищі «Дворище» площею 0,1408 га (а.с. 54). Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЗК № 040909, виданого 10.06.2003 Пилипецькою сільрадою, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за 1836 № 90 (далі Держакт № 040909), [PERSON] належали земельні ділянки загальною площею 1,2854 га призначені для ведення особистого селянського господарства, розташовані на території Пилипецької сільради в с. Подобовець Міжгірського (на даний час Хустського) району Закарпатської області, а саме: в урочищі «Дворище» площею 0,2654 га; в урочищі «Голиця» площею 0,3000 га; в урочищі «Верх» площею 0,7200 га (а.с. 53). Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ЗК № 023782, виданого 10.06.2003 Пилипецькою сільрадою, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 429 (далі Держакт № 023782), [PERSON] належали земельні ділянки загальною площею 0,6029 га призначені для ведення особистого селянського господарства, розташовані на території Пилипецької сільради в с. Подобовець Міжгірського (на даний час Хустського) району Закарпатської області, а саме: в урочищі «Загорода» площею 0,3290 га; в урочищі «Затінь» площею 0,1461 га; в урочищі «Затінь» площею 0,1278 га (а.с. 22). У січні 2021 року на підставі заяви [PERSON] , Держакту № 023782 та технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок, виготовленої ФОП [PERSON] , у Державному земельному кадастрі було проведено державну реєстрацію наступних земельних ділянок: -земельна ділянка з кадастровим номером 2122485200:04:001:0023 площею 0,3290 га, розташована в урочищі «Загорода» в с. Подобовець Міжгірського району Закарпатської області, призначена для ведення особистого селянського господарства; -земельна ділянка з кадастровим номером 2122485200:10:008:0030 площею 0,1279 га, розташована в урочищі «Затінь» в с. Подобовець Міжгірського для ведення особистого селянського господарства; -земельна ділянка з кадастровим номером 2122485200:10:008:0031 площею 0,1461 га, розташована в урочищі «Затінь» в с. Подобовець Міжгірського району Закарпатської області, призначена для ведення особистого селянського господарства (а.с. 23-40). [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 24.02.2021 (а.с. 41). Згідно довідки Пилипецької сільради від 01.03.2021 № 257, померлий [INFO] [PERSON] , [INFO] , був постійним мешканцем [ADDRESS] (після перенумерації № 17) Міжгірського району Закарпатської області. Разом із ним на день його смерті в даному будинку проживали та були зареєстровані: - [PERSON] , [INFO] , - дружина померлого; - [PERSON] , [INFO] , - дочка померлого; - [PERSON] , [INFO] , - син померлого (а.с. 42). На випадок своєї смерті [PERSON] заповітів не складав, спадкові справи до його майна не заводилися, свідоцтва про право на спадщину не видавалися, що підтверджується інформаційними довідками зі Спадкового реєстру від 11.12.2024 № 79499741 та № 79499784 (а.с. 43, 44). 22 листопада 2002 року секретарем виконкому Пилипецької сільради було посвідчено заповіт [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за № 34, яким вона заповідала своєму онуку [PERSON] належні їй житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,60 га, згідно Держакту № 023810 (а.с. 47). [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] в с. Подобовець, 17 Міжгірського району Закарпатської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 25.08.2009 (а.с. 45). Згідно довідки Пилипецької сільради від 10.10.2023 № 860, померла [INFO] [PERSON] , [INFO] , була постійною мешканкою [ADDRESS] . Разом із нею на день її смерті в даному будинку проживали та були зареєстровані: - [PERSON] , [INFO] , - син померлої; - [PERSON] , [INFO] , - невістка померлої; - [PERSON] , [INFO] , - онук померлої; - [PERSON] , [INFO] , - онука померлої; - [PERSON] , [INFO] , - онук померлої; - [PERSON] , [INFO] , - правнучка померлої (а.с. 48). Як свідчить інформаційна довідка зі Спадкового реєстру № 76583139 від 11.04.2024, заповіт [PERSON] від 22.11.2002 № 34 зареєстрований у реєстрі за № 44335686 є чинним (а.с. 49). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно, зокрема, житловий будинок [ADDRESS] , земельні ділянки, зазначені у Держакті № 023810, та земельні ділянки, зазначені у Держакті № 040909. 11 квітня 2024 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєва Ю. М. із заявою про відкриття спадкової справи до майна померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] , на підставі якої було зареєстровано спадкову справу № 46/2024 (а.с. 52). У рамках спадкової справи № 46/2024 [PERSON] вправі буде оформити спадкове майно [PERSON] , яке остання йому заповідала згідно заповіту від 22.11.2002 № 34, а саме житловий будинок [ADDRESS] та земельні ділянки зазначені у Держакті № 023810. [PERSON] за життя не встиг оформити свої спадкові права на майно померлої [PERSON] . Як наслідок, ці права увійшли до складу спадкової маси після його смерті. [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 14.07.2023 (а.с. 15). Згідно довідки Пилипецької сільради від 03.08.2023 № 704, померлий [INFO] [PERSON] , [INFO] , був постійним мешканцем [ADDRESS] . Разом з ним на день його смерті в даному будинку проживала та була зареєстрована лише його дружина [PERSON] , [INFO] . Натомість у цьому будинку були зареєстровані, але не проживали: - [PERSON] , [INFO] , - син померлого; - [PERSON] , [INFO] , - невістка померлого; - [PERSON] , [INFO] , - син померлого (а.с. 17). На час смерті батька [PERSON] та [PERSON] фактично проживали у Одеській області, що підтверджено змістом поданих ними відзивами на позов. На випадок своєї смерті [PERSON] заповітів не складав, станом на 11.04.2024 спадкові справи до його майна не заводилися, свідоцтва про право на спадщину не видавалися, що підтверджується інформаційними довідками зі Спадкового реєстру від 11.04.2024 № 76583143 та № 76583142 (а.с. 18, 19). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, зокрема, земельні ділянки, зазначені у Держакті № 023782, та земельні ділянки, зазначені у Держакті № 040909, які у цілому успадкувала позивачка у відповідності до вимог частини 3 статті 1268 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) шляхом спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. 11 квітня 2024 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєва Ю. М. із заявою про відкриття спадкової справи до майна померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] , на підставі якої було зареєстровано спадкову справу № 47/2024 (номер у Спадковому реєстрі 72291077) (а.с. 20). 11 грудня 2024 року в інтересах [PERSON] його представник звернувся до приватного нотаріуса Дунаєва Ю. М. із заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом до майна померлого [INFO] [PERSON] , а саме у цілих частках на земельні ділянки, зазначені у Держакті № 040909, та на земельні ділянки з кадастровими номерами 2122485200:04:001:0023, 2122485200:10:008:0030, 2122485200:10:008:0031. Як було встановлено нотаріусом, [PERSON] прийняла спадщину за [PERSON] як спадкоємець першої черги за законом шляхом постійного спільного проживання. З посиланням на норми Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мін`юсту від 22.02.2012 № 296/5, нотаріусом було встановлено, що спадкоємцями померлого [PERSON] є також відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Ніхто інший із заявами про прийняття спадщини чи про відмову у від прийняття спадщини у встановлений законом строк не звертався, рішення суду щодо продовження строку для прийняття спадщини за майном померлого [PERSON] до приватного нотаріуса не надходили. Постановою від 11.12.2024 № 272/02-31 приватний нотаріус Дунаєв Ю. М., відмовив [PERSON] у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом у цілому на спадкове майно померлого [PERSON] , вважаючи, що [PERSON] та [PERSON] на рівні із [PERSON] успадкували по 1/3 (одній третій) частині такого майна (а.с. 21). Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Виходячи з вимог статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (частина 1 статті 1221 ЦК України). Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За змістом статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з частинами 1 та 3 статті 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно положень статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частини 2 статті 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права не встановлена судом. В пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Статтею 29 ЦК України в редакції, чинній на час відкриття спадщини, встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції положень Закону, що діяли на час виникнення спірних правовідносин) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією (254к/96-ВР), законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Державна реєстрація спадкоємця сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті спадкодавця за адресою реєстрації. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд Касаційний цивільний суд у постанові від 21.10.2020 у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) та у постанові від 28.04.2021 у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20). У постанові від 29.01.2024 у справі № 369/7921/21 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду виснував наступне: Існує ієрархія між ЦК як кодифікованим законом та іншими (поточними) законами, що регулюють цивільні відносини. Ця ієрархія базується на визнанні ЦК основним актом цивільного законодавства (вимір ієрархії по горизонталі). У статті 4 ЦК України закріплюється пріоритет норм ЦК (як основного регулятора приватних відносин) над нормами інших законів. Причому, що такий спосіб вирішення колізії норм ЦК із нормами інших законів, із констатацією пріоритету норм ЦК над нормами інших законів, підтримувався, зокрема, Конституційним Судом України (див.: рішення від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012), Верховним Судом України (див.: постанову Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, постанову Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15), постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року в справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20)). Ієрархія актів цивільного законодавства може базуватися на їх юридичній силі (вимір по вертикалі). Вона поширюється, по-перше, на співвідношення закону та підзаконних актів та, по-друге, на співвідношення Конституції та законів(як кодифікованих, так і інших (поточних)). Щодо виміру ієрархії актів цивільного законодавства по вертикалі, то в статті 4 ЦК України встановлено повний перелік нормативно-правових актів, якими можуть регулюватися цивільні відносини. Крім Конституції України, ЦК України та інших законів України, цивільні відносини можуть регулюватися, за загальним правилом, лише такими підзаконними актами, як: акти Президента України, видані у випадках, установлених виключно Конституцією України; постанови Кабінету Міністрів України, що не суперечать положенням ЦК України та інших законів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням ЦК України, або іншому закону, мають застосовуватися відповідні положення ЦК або іншого закону. Інші органи державної влади України та органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативні акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, установлених Конституцією України та законом. Таким чином можливість видання актів цивільного законодавства на підзаконному рівні для зазначених органів суттєвим чином обмежена (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі № 676/47/21 (провадження № 61-8014св22)). Інші органи державної влади України, органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом (частина п`ята статті 4 ЦК України). Відповідно до підпунктів 3.19, 3.20 пункту 3 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (далі Порядок), спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Відповідно до підпункту 4.16 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку, за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до пункту 4.19 глави 10 розділу ІІ Порядку, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Отже, оскільки відповідачі [PERSON] та [PERSON] були лише зареєстровані разом із [PERSON] над день його смерті у будинку в [ADDRESS] , а фактично проживали у [ADDRESS] та у [ADDRESS] відповідно, про що свідчить зміст поданих останніми відзивів, протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, вони не подавали заяв про прийняття спадщини, то [PERSON] та [PERSON] вважаються такими, що не прийняли її. Спадкоємцем, що належним чином прийняла спадщину до майна померлого [PERSON] є лише позивачка [PERSON] . Відповідно приватний нотаріус Дунаєв Ю. М. необґрунтовано відмовив [PERSON] у видачі свідоцтв про право на спадщину на спадкове майно [PERSON] у цілому. За таких обставин, після смерті [PERSON] у відповідності до частини 3 статті 1268 ЦК України у спадкові права до належного їй майна, неохопленого заповітом 22.11.2002 № 34, вступив її син [PERSON] , а саме на земельні ділянки, право власності на які посвідчувалися Держактом № [NUMBER] . Відповідно після смерті [PERSON] права на все його спадкове майно, в т.ч. на земельні ділянки, зазначені в Держакті № 040909, та на земельні ділянки з кадастровими номерами 2122485200:04:001:0023, 2122485200:10:008:0030, 2122485200:10:008:0031 перейшли до позивачки як його спадкоємиці за законом. У зв`язку з тим, що за життя [PERSON] не оформив свої права на спадкове майно після смерті його матері [PERSON] та відповідно відсутністю правовстановлюючих документів на земельні ділянки, зазначені у Держакті № 040909, оформлені на ім`я [PERSON] , позивачка позбавлена можливості оформити свої майнові та спадкові права в позасудовому порядку, а тому змушена звертатися до суду за захистом, обираючи передбачений пунктом першим частини 2 статті 16 ЦК України спосіб захисту свого права у вигляді визнання права. Отже, враховуючи встановлені судом обставини, визнання позову відповідачами, те, що прийняттям спадщини позивачкою права інших осіб не порушуються, суд вважає необхідним задовольнити вимоги заявлені в позовній заяві.

Outcome: approved