Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-19 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін: адвокат Кобилинець Т.В. подала до суду від імені [PERSON] позовну заяву, в якій просить розірвати шлюб між її довірителькою та [PERSON] , який зареєстрований у Долинському відділі реєстрації громадянського стану Івано-Франківської області, малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , залишити проживати з [PERSON] , якій прізвище після розірвання шлюбу не змінювати, та покласти на відповідача витрати зі сплати судового збору та правничої допомоги. Позовні вимоги мотивує тим, що сторони зареєстрували шлюб 28.04.2001. Від даного шлюбу в них народилися: син [PERSON] , [INFO] , який досяг повноліття, та [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя не склалося, між сторонами часто виникали суперечки, свідками яких ставали діти, що спричиняло душевні страждання. Їхня сім`я фактично розпалась, а шлюб носить формальний характер. Більше п`яти років вони проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Позивачка в судове засідання не з`явилася, її представниця адвокат Кобилинець Т.В. - подала заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила прийняти визнання позову відповідачем у підготовчому судовому засіданні, яке проводити за їх відсутності. Відповідач у підготовче судове засідання не з`явився, подав заяву, в якій позовні вимоги визнав, не заперечив проти їх задоволення. Розгляд справи просив проводити за його відсутності. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: згідно з ухвалою від 21.12.2024, суд відкрив провадження у даній справі та призначив провести підготовче судове засідання за участю сторін. 17 січня 2025 року представниця позивачки та відповідач подали заяви, в яких перша позовні вимоги підтримала, другий їх визнав. Просили розгляд справи проводити за їх відсутності. Частиною 1 статті 206 ЦПК України встановлено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно із вимогами ч. 4 ст. 206 ЦПК України, суд перевірив, що визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи, що відповідач позов визнав повністю, про що подав письмову заяву, представник позивачки просила прийняти визнання позову відповідачем, оскільки таке не суперечить інтересам сторін, тому суд приймає визнання ним позову та приходить до висновку про можливість ухвалення рішення у підготовчому судовому засіданні. Згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. При цьому з урахуванням того, що завершення розгляду справи відбулося за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення у справі є дата складання повного судового рішення, що відповідає вимогам ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України та не є порушенням прав сторін щодо участі у розгляді справи, про що зазначив Верховний Суд у постанові від 05.09.2022 у справі № 1519/2-5034/11. Фактичні обставини, які встановив суд, та зміст спірних правовідносин: сторони по справі перебувають у шлюбі з 28 квітня 2001 року, який зареєстрований у Долинському відділ реєстрації актів громадянського стану Івано-Франківської області, про що складено актовий запис № 63, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії\~\~ [NUMBER] від 28.04.2002. Прізвище дружини до реєстрації шлюбу -\~\~ [PERSON] , після реєстрації шлюбу [PERSON] \~(а.с. 11). Як убачається зі свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 07.11.2001 та серії [NUMBER] від 26.05.2015, за час шлюбу у сторін народилися [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 199 (а.с. 12), який досяг повноліття, та [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 115 (а.с. 13). Сторони по справі більше 5 років проживають окремо, не ведуть спільне господарство та не підтримують подружніх відносин, малолітня донька проживає разом з матір`ю, про що зазначила позивачка та чого не заперечив у своїй заяві про визнання позову відповідач. Між сторонами виник спір з приводу розірвання шлюбу, який вони, враховуючи наявність малолітньої дитини, не можуть розірвати в позасудовому порядку. Оцінка суду: Вивчивши заяви сторін по суті, зважаючи на визнання позову відповідачем, дослідивши докази, які надані на обґрунтування позовних вимог, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Згідно зі ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Статтею 5 Протоколу №7 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Частиною 3 статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 1 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя відповідно до статті 106 або одного з них відповідно до статті 107 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Частина 2 статті 112 СК України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як визначено ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що між сторонами припинилися будь-які шлюбні та сімейні відносини, їхній шлюб носить формальний характер. [PERSON] не бажає зберегти сім`ю, наполягає на розірванні шлюбу, проти чого не заперечив і відповідач, визнавши позов повністю. Оскільки сторони наполягають на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Спору щодо місця проживання малолітньої дитини, яка на момент розгляду справи в суді проживає разом з матір`ю, не має. Позивачка просить також після розірвання шлюбу прізвище [PERSON] їй не змінювати, що, відповідно до ст. 113 СК України, є її правом після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Виходячи з цього, суд вважає за необхідне позов задовольнити, шлюб між сторонами розірвати, малолітню доньку залишити проживати з матір`ю, прізвище позивачки після розірвання шлюбу залишити без змін. Розподіл судових витрат: питання судових витрат суд вирішує за правилами ст. 141, 142 ЦПК України. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивачка у зв`язку з розглядом даної справи понесла 1211,20 гривень зі сплати судового збору, що підтверджується відповідною платіжною інструкцією (а.с. 23). Однак з огляду на те, що до початку розгляду справи по суті відповідач позов визнав, суд, враховуючи положення ч. 1 ст. 142 ЦПК України, вважає за необхідне повернути [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 605,60 гривень, іншу частину судового збору в розмірі 605,60 гривень стягнути на її корисить з [PERSON] . Також до судових витрат, які позивачка понесла у зв`язку з розглядом справи, остання відносить 5000,00 гривень витрат, понесених за надання професійної правничої допомоги. Саме про такий попередній розмір витрат за надання правничої допомоги зазначила позивачка у попередньому (орієнтованому) розрахунку сум судових витрат, що підлягають сплаті і які вона планує понести у зв`язку із розглядом справи (а.с. 20), який був долучений до позовної заяви. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн позивачка надала: договір про надання правничої допомоги від 18.17.2024, укладений між [PERSON] та адвокатом Кобилинець Т.В. (а.с. 15-18); додаток 1 до вказаного договору, в якому визначено порядок розрахунку суми гонорару (а.с. 19); квитанцію до прибуткового касового ордера № 45 від 19.12.2024, в якому зазначено, що [PERSON] сплатила адвокату Кобилинець Т.В. 5000,00 грн за договором (а.с. 21); ордер на надання правничої допомоги серії АТ № 1087848 від 19.12.2024 [PERSON] адвокатом Кобилинець Т.В. (а.с. 22). Копії зазначених документів відповідачу були направлені разом з позовною заявою. Зважаючи на те, що суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу, відповідач заперечень щодо розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу не висловлював, розмір понесених витрат є обгрунтованим та доказово підтвердженим, тому з відповідача на користь позивачки слід стягнути фактично понесені та підтверджені витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 5000,00 гривень. На підставі викладеного, ст. 24, 56, 104, 105, 110, 112, 113, 114 СК України,

Outcome: approved