Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-19 00:00:00

Позивачка звернувся до суду з позовом, в якому просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що [PERSON] не проживав на момент смерті (час відкриття спадщини) із спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування\~заявлених позовних\~вимог зазначила,\~що [INFO] помер\~її чоловік\~-\~ [PERSON] .\~Після смерті\~ [PERSON] \~відкрилась спадщина. У зв`язку з тим, що заповіту не було - право на спадкування за законом отримали діти (донька [PERSON] та син [PERSON] ), дружина ( [PERSON] ) та мати [PERSON] . Серед спадкоємців першої черги - двоє не були зареєстровані та не проживали з спадкодавцем на час відкриття спадщини - донька спадкодавця та мати спадкодавця. У визначений законодавством строк донька та мати спадкодавця заяв про прийняття спадщини не подали. Станом на момент подачі даного позову їй відомо, що вона та син [PERSON] - [PERSON] - вважаються такими, що прийняли спадщину, як спадкоємці першої черги, які постійно проживали із спадкоємцем на час відкриття спадщини. Разом з тим, уже понад 5 років син [PERSON] - [PERSON] за зареєстрованою адресою не проживає, оскільки виїхав за кордон, до Республіки Польща, і на даний час перебуває за межами України. Протягом того часу, поки [PERSON] був у безпорадному стані та потребував допомоги, [PERSON] поряд не було і саме вона надавала чоловіку необхідну допомогу. Тобто, попри факт реєстрації місця проживання Відповідача за однією адресою з покійним [PERSON] , син уже тривалий час не проживав за місцем реєстрації, а отже не може вважатися таким, який прийняв спадщину, як спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Вказаний позов надійшов до Володимирецького районного суду Рівненської області 05.09.2024. 06.09.2024 у даній справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. За клопотанням позивача, в порядку підготовки справи до судового розгляду судом витребувано письмові докази, які долучено до справи. 24.10.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивачка не з`явилася, однак подала до суду заяву в якій просила розгляд справи провести у її відсутності, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] будучи належно повідомленим про дату, час та місце судового засідання, в т.ч. шляхом направлення судових повісток та процесуальних документів за зареєстрованим місцем проживання, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі Володимирецького районного суду, в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про перенесення часу судового засідання не клопотав, відзиву на позов або будь-яких заперечень проти позову, а також доказів на підтвердження таких заперечень не надав. За нормою ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому згідно ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе, зі згоди позивача, розглянути позов за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів та ухвалити по справі заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст.191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. При цьому суд вважає, що вказана справа хоча і стосується встановлення факту, що має юридичне значення, однак підлягає розгляду в порядку позовного провадження, оскільки вказаний факт безпосередньо стосується спадкових правовідносин між сторонами. Як вказано у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 200/14136/17 (провадження № 61-15965св19), «справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з`ясується, що має місце спір про право, суд залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах». Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими та такими які підлягають задоволенню. Судом встановлено, що [INFO] в селищі Володимирець Вараського району Рівненської області помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , і після його смерті відкрилась спадщина. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) - стаття 1216 ЦК України. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1258 ЦК України - спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Виходячи з викладеного, спадкування майна [PERSON] за відсутності заповіту здійснюється за законом, і за наданими суду матеріалами коло спадкоємців складається з чотирьох спадкоємців першої черги - матері покійного, його дружини та двох повнолітніх дітей. При цьому, матір спадкодавця та його донька не були зареєстрованими і не проживали з [PERSON] на час його смерті, а сторони по справі - були зареєстровані зі спадкодавцем на час його смерті, що підтверджується письмовими доказами. Як вбачається зі ст.ст.1268, 1269, 1270 Цивільного кодексу України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Із наданих судом доказів вбачається, що протягом встановленого законом шестимісячного строку ні матір, ні донька [PERSON] не звертались із заявами про прийняття спадщини, відтак спадщини після смерті останнього не прийняіли. Відповідно до частини 3 статті 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Враховуючи викладене, такими, що прийняли спадщину після смерті [PERSON] , на час подання позову до суду вважались сторони по справі - дружина спадкодавця [PERSON] та його син [PERSON] , які були зареєстровані разом із [PERSON] та не подавали заяв про відмову від спадщини. Як вбачається зі ст.29 Цивілього Кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. В своїх позовних вимогах позивач [PERSON] заперечила факт проживання відповідача із спадкодавцем не тільки на час його смерті, але й протягом достатньо тривалого часу до часу смерті останнього. Вказані твердження позивача повністю доведені під час судового розгляду належними, допустимими та достатніми доказами, які в своїй сукупності поза розумним сумнівом підтверджують, що відповідач [PERSON] , 11 серпня 2021 року, залишив місце своєї реєстрації та виїхав за межі України. При цьому, в період з 17 грудня 2017 року по 11 серпня 2021 року проживання відповідача в Україні, в [ADDRESS] , спільно з батьком [PERSON] , також не носило характеру постійного, оскільки протягом вказаного періоду (3 роки 8 місяців) [PERSON] сумарно перебував в Україні лише біля 160 днів. Наведене підтверджується як письмовими поясненнями [PERSON] та [PERSON] , так і інформацією Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №19/2016-25-Вих від 08.01.2025 року. Відповідно до частини другої статті 2 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами, або підставою для їх обмеження. Таким чином, відповідач хоча і був зареєстрований за однією адресою з покійним батьком, однак постійно в даному житлі не проживав щонайменше з серпня 2021 року, в т.ч. і на час відкриття спадщини після смерті свого батька, що підтверджено належними доказами, реєстрація місця проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті батька за адресою реєстрації, і не може свідчити відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини, тому позивач, як спадкоємець не прийняв своєчасно спадщину, що відкрилась після смерті [PERSON] . Такий висновок суду грунтується на досліджених доказах та встановлених фактичних обставинах справи, а також повністю відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620с 21), від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17 (провадження № 61-38452ск18), від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] на момент смерті свого батька [PERSON] [INFO] не проживав з ним постійно, відтак не може вважатись таким, що прийняв спадщину в розумінні ч.3 ст.1268 Цивільного Кодексу України. З огляду на це, позовні вимоги є обгрунтованими, повністю доведені, у зв"язку з чим позов підлягає задоволенню. Питання про відшкодування понесених судових витра позивачка не ставить. Враховуючи викладене,

Outcome: approved