Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся у суд із позовом про стягнення із [PERSON] боргу за договором позики. Свої позовні вимоги мотивує тим, що ним передано в борг відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 73383,00 грн., які останній зобов`язувався повернути у строк до 11.05.2024 року. На підтвердження отримання коштів відповідачем було надано дві особисті письмові розписки від 11.05.2023 року на суму 40000,00 грн. та 18.04.2024 року на суму 33383,00 грн., із зазначенням умов їх повернення. Однак, [PERSON] , незважаючи на встановлений та погоджений порядок та умови повернення грошових коштів, уникає виконання зобов`язання. Неодноразові звернення дотримуватися взятого зобов`язання щодо повернення грошових коштів відповідачем постійно ігноруються. В результаті такої поведінки відповідача, позивач [PERSON] змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. В судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. Подав до суду заяву, в якій просив суд позовну заяву задовольнити, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч. 6, 7 ст.128 ЦПК України, що підтверджується рекомендованими повідомленнями, які повернулися на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» за №0610208547863, про причини неявки суд не повідомляв, клопотань про відкладення розгляду справи та письмового відзиву до суду не надходило. Окрім того слід зазначити, що інформація про дату і час розгляду справи наявна на сайті Судова влада. Згідно з п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. За правилами ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 11.05.2023 року та 18.04.2024 року [PERSON] \~ надав [PERSON] , а останній отримав в борг грошові кошти в сумі 40000,00 грн. та відповідно 33383,00 грн., зобов`язався повернути дані кошти в строк до 11.05.2024 року за обидві розписки. З наявних розписок наданих [PERSON] вбачається, що такі свідчать про взяття на себе безумовного обов`язку повернути зазначені в розписках суми. Як стверджується позивачем у позовній заяві, [PERSON] у добровільному порядку та в строки зазначені у розписках не повернув взяті в борг кошти. 15.08.2024 року відповідачу було надіслано письмову заяву-претензію із вимогою про повернення позичених коштів згідно розписок від 11.05.2023 року та 18.04.2024 року, із попередженням про можливість звернення до суду із вимогою про стягнення грошових коштів. Із копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що [PERSON] отримав адресований йому лист-претензію, однак не зреагував на нього, не вчинив жодних дій, які свідчать про намагання погасити борг. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. Згідно зі ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Отже, внаслідок укладання договору позики між сторонами виникли цивільні права та обов`язки. Тобто між сторонами виникли правовідносини стосовно укладеного між позивачем та відповідачем договору позики які врегульовані гл.71 параграф 1 (ст.ст.1046-1053 ) ЦК України та умовами договору позики. За змістом ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Вказана вище правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13. Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 - за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року по справі 464/3790/16-ц. Таким чином, дослідивши зміст розписок вбачається, що передача грошових коштів в сумі 73383,00 грн. була здійснена, що стверджується підписаними власноручно [PERSON] розписками, а відтак суд приходить до висновку про те, що факт отримання відповідачем в борг грошової суми у позивача підтверджено. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. До цього зводяться правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України у справі № 6-1967цс15 від 11.11.2015 року. Така позиція міститься в інших постановах ВС від 10.12.2018 року ( справа № 319/1669/16); від 12.09.2019 року ( справа № 604/1038/16). Зі змісту наданих розписок від 11.05.2023 року та 18.04.2024 року вбачається, що такі свідчать про отримання [PERSON] \~ грошей в сумі 40000,00 грн. та 33383,00 грн., про взяття на себе [PERSON] обов`язку їх повернути [PERSON] в строк до 11.05.2024 року включно. Боргові розписки, що написані відповідачем та надані позивачеві, відповідають формі, встановленій для договору позики, що передбачена в ст.1047 ЦК України. Отже, означені розписки підтверджують дві обставини: факт отримання відповідачем [PERSON] в якості позики грошей в загальній сумі 73383,00 грн. та волевиявлення позикодавця і боржника, зокрема, позикодавця щодо надання позики, а також зобов`язання відповідача, з яким погодився позивач, що повернення боргу буде здійснено до 11.05.2024 року включно. Відповідно до вимог ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Як вбачається із змісту наданих [PERSON] розписок від 11.05.2023 року та 18.04.2024 року така містить встановлення строку повернення позики. Таким чином, факт отримання відповідачем у позивача в борг на загальну суму 73383,00 грн. з кінцевим терміном повернення 11.05.2024 року підтверджується розписками від 11.05.2023 року та 18.04.2024 року (а.с.10-11). Аналізуючи норми ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України у взаємозв`зку з обставинами справи суд вважає, що між сторонами був укладений договір позики. Обставин на підтвердження повернення боргу чи не одержання в борг коштів судом встановлено не було. За доводами позивача, спір у справі виник внаслідок неналежного виконання відповідачем [PERSON] зобов`язання за договорами позики. За змістом ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор-прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається (ст.525ЦКУкраїни). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 Цивільного кодексу України). Враховуючи те, що строк виконання зобов`язання настав, приймаючи до уваги те, що доказів повернення боргу в загальній сумі 73383,00 грн. станом на день розгляду справи відповідачем не надано, не надано будь-яких інших доказів у підтвердження відсутності його обов`язку зі сплати заявленої в позові заборгованості, у зв`язку з чим суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача суму боргу в розмірі 73383,00 грн., з огляду на що позовні вимоги підлягають задоволенню. Так, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ немає для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що відповідачем не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Частинами першою другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача. З огляду на висновки суду щодо позовної заяви та задоволення позовних вимог, у порядку частин першої та другої статті 141 ЦПК України, з відповідача за позовом на користь позивача підлягає стягненню фактично сплачений судовий збір за подання позовної заяви у сумі 1211,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved