Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-26 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Михаленко Л.С. звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом [PERSON] , в якому просить суд стягнути з [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), відповідача, але не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дати пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, стягнути з відповідача судові витрати, у тому числі витрати на правничу допомогу в розмірі 12000 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 22 січня 2024 року. Від шлюбу мають дитину - [PERSON] , [INFO] . Син проживає разом із позивачем та перебуває на її утриманні. Між позивачем та відповідачем не досягнуто згоди щодо розміру аліментів на утримання сина. Відповідач добровільно не надає кошти на утримання сина, а тому необхідно стягнути з відповідача аліменти у розмірі 1/4 частини всіх його заробітків (доходів) щомісяця і до досягнення дитиною повноліття. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 жовтня 2024 року справу розподілено судді Аксьоновій Н.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання, відповідачу був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву. 20 січня 2025 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив позов задовольнити частково та стягувати з нього на користь позивача аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з 07 жовтня 2024 року і до досягнення повноліття дитиною. В обґрунтування заперечень зазначає, що він перебуває у постійному контакті з сином і перераховує кошти на його потреби у разі необхідності. Так, [PERSON] на постійній основі оплачував сину уроки музики та англійської мови: до 09 червня 2024 року в місяць виходило 2200 грн, з яких 4 заняття з музики по 300 грн та 4 заняття з англійської мови по 250 грн. З 09.06.2024 син припинив займатись англійською мовою, залишились тільки 4 заняття з музики по 300 грн, тобто 1200 грн на місяць. Відповідач не має постійного доходу, його дохід наразі перемінливий і складає на місяць в середньому до 10000 грн, з яких щомісячно 6500 грн йде на сплату орендної плати за житло. Допомогу по ВПО відповідач не отримує. Відповідач не заперечує проти заявлених позовних вимог, проте, зважаючи на відсутність стабільного доходу просить стягувати аліменти у твердій грошовій сумі, а саме з урахуванням встановленого державою розміру прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку у розмірі 2500 грн, що становить більше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивач у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином, однак, 25 листопада 2024 року представник позивача подала до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити за відсутності позивача та її представника, вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, однак, 27 січня 2025 року подав до суду заяву, в якій просив позов задовольнити частково та стягувати аліменти на утримання дитини твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн щомісячно, а розгляд справи просив проводити без його участі. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши доводи та аргументи сторін, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заяву відповідача про визнання позову, дослідивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке. Судом установлено, що сторони з 04 липня 2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 22 січня 2024 року у справі №760/19933/23. Від шлюбу мають сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно 16 серпня 2023 року. Позивач, звернувшись до суду з указаним позовом, зазначила, що вони з відповідачем проживають окремо, син проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Домовленості щодо сплати аліментів на утримання дитини у добровільному порядку між сторонами не досягнуто. Тому позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення даного позову і до досягнення дитиною повноліття. Відповідач не заперечував проти стягнення аліментів, проте просив стягувати аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн щомісячно. Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить із такого. Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України Згідно з ч.1, ч.2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Як визначено ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, вони обидва повинні нести обов`язок належного забезпечення своїй дитині належних умов для життя та гармонійного розвитку. Так, згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 183 СК України встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За змістом ч.1 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Приписами ст.191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Отже, виходячи з норм чинного законодавства, відповідач зобов`язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття, створювати необхідні умови для її розвитку та життя нарівні з позивачем, тобто витрати на утримання дитини мають нести спільно обоє батьків. Крім того, суд вважає, що відповідач беззаперечно має усвідомлювати всю відповідальність покладеного на нього обов`язку щодо забезпечення дитини, яка залишилася проживати разом з матір`ю та потребує матеріального забезпечення, незалежно від будь-яких обставин. Тому він зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів із метою отримання законних джерел для забезпечення гідних умов проживання й розвитку дитини. Враховуючи викладене, беручи до уваги вік та стан здоров`я дитини, яка перебуває на утриманні матері, матеріальне становище платника аліментів, та беручи до уваги щоденну потребу у забезпеченні дитини необхідним харчуванням і предметами вжитку, суд вважає, що необхідно стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх його заробітків (доходів) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06 жовтня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Такий розмір аліментів, на думку суду, буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому суд зауважує, що згідно з ч.3 ст.181 СК України виключне право обрання способу стягнення аліментів, належить тому з батьків, разом з яким проживає дитина. Оскільки позивач, з якою проживає дитина, просила стягувати аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, на переконання суду підстави для визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі відсутні. Згідно п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Що стосується розподілу судових витрат суд зазначає наступне. За змістом ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст.141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 6 ст.141 ЦПК України визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивачі в справах про стягнення аліментів, звільнені від сплати судового збору. Виходячи з цього, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 1211,20 грн судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 12000 грн на відшкодування витрат на правову допомогу. Відповідно до ч.1-3 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч.4-6 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ст.26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві представником позивача, зокрема, вказано розмір витрат на правову допомогу у сумі 12000 грн. На підтвердження надання правничої допомоги та визначеного розміру на її оплату, до матеріалів справи, зокрема, долучено копії таких документів: - копію договору про надання правничої допомоги №54/ПД від 17 серпня 2023 року, укладеного між адвокатом Михаленко Л.С. та [PERSON] , яким сторони погодили гонорар адвоката у розмірі 13000 грн; - копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №2933 від 31 травня 2007 року; - ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АА №1345236. Відповідач у справі звернувся до суду з клопотанням про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, в якому звертається увага на те, що витрати, визначені позивачем є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг, оскільки підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної й технічної роботи, адже зазначена справа не є складною, судова практика у даній категорії справ є сталою і не потребує детального аналізу законодавства та розроблення стратегії ведення справи. Дослідивши надані позивачем докази, суд прийшов до висновку, що витрати на правову допомогу не підтверджені належними доказами. Так, згідно наданих доказів не вбачається можливим встановити обсяг наданих адвокатом послуг і виконаних робіт та їх вартості, чи сплачена або підлягає сплаті сума гонорару, а також що витрати на правничу допомогу в розмірі 12000 грн пов`язані з розглядом саме цієї справи - про стягнення аліментів. Адже пунктом 1.2 договору про надання правничої допомоги сторони визначили, що правнича допомога за цим договором надається в межах вирішення питання розірвання шлюбу із [PERSON] , а також інших питань пов`язаних із процедурою розлучення, серед яких питання поділу майна, визначення місця проживання дитини та інших питань. А тому відсутні підстави для покладення цих витрат на відповідача.

Outcome: approved