Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з позивачем. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Салій С.А. позов підтримали, просили його задовольнити, пояснивши, що [PERSON] та [PERSON] свого часу перебували у зареєстрованому шлюбі та маються спільних дітей: [PERSON] та [PERSON] . У 2019 році шлюб було розірвано та визначено місце проживання даних дітей з матір`ю. Однак син залишився проживати з батьком. На даний час [PERSON] проживає за межами України разом із їх спільною дочкою, яка хворіє та потребує відповідного лікування. Колишня дружина не заперечує щодо проживання сина з батьком. Звернувся позивач до суду з указаним позовом з метою оформлення пільг як багатодітний батько. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подавши заяву про проведення розгляду справи без її участі, оскільки виїжджає за межі України до їхньої спільної дочки, яка на даний час хворіє та потребує її догляду. Не заперечувала щодо задоволення позовних вимог. У разі задоволення позову, просила роз`яснити позивачу, щоб після її повернення він не перешкоджав їй бачитися із їхнім сином. Представник Служби у справах дітей ВК Городищенської міської ради у судове засідання не з`явився, подавши клопотання про проведення судового засідання без їх участі, у вирішенні спору поклалися на розсуд суду. Також подали висновок та акти органу опіки і піклування ВК Городищенської міської ради. Заслухавши позивача та його представника, врахувавши думку відповідача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. На підтвердження заявлених вимог позивач подав суду наступні докази: - свідоцтво про народження, серії [NUMBER] від 02.09.2015, у якому вказано батьків [PERSON] , [INFO] , батько - [PERSON] , мати - [PERSON] ; - рішення Городищенського райсуду від 24.05.20219, про розірвання шлюбу між [PERSON] і [PERSON] . Неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] залишено проживати з матір`ю [PERSON] . Рішення набрало законної сили 24.06.2019; - акт обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи від 22.05.2024, за яким [PERSON] проживає по [ADDRESS] , разом із сином [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу, з 2019 року по даний час, [PERSON] виховує та утримує свого сина; - висновок органу опіки та піклування ВК Городищенської міської ради від 22.01.2025 № 45/0102-08, відповідно до якого рекомендовано визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] ; - акти ВК Городищенської міської ради від 04.10.2024 та від 21.01.2025 обстеження умов проживання сім`ї [PERSON] . Відповідно до ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За правилами ч. 4 ст. 29 ЦК України місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України). У ст. 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України. За приписами ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 161 СК України, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Дитина є суб`єктом права і, незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Відповідно до ст. 171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору, у тому числі, щодо її місця проживання. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11.07.2017 у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і для дотримання такої рівноваги особливу увагу необхідно приділити найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04). Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України» (заява 39948/06). У параграфі 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей. Проте, при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Результат аналізу наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору. У судовому засіданні позивач пояснив, що відповідач у справі - мати малолітнього сина [PERSON] не заперечує проти проживання сина з батьком. Сама ж відповідач також подала заяву про те, що не заперечує проти проживання сина з батьком. Тому суд констатує, що між сторонами взагалі відсутній спір щодо місця проживання сина [PERSON] та позивач ініціюючи такий позов до суду намагається підмінити істинну мету, яка матиме наслідком прийняття такого роду судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Органом опіки та піклування було надано суду два висновки від 23.10.2024 та від 22.01.2025, які по суті є ідентичними за своїм змістом. Як вбачається зі змісту цих Висновків, комісією обстежувалися лише умови проживання сім`ї батька, але не з`ясовувалися умови проживання сім`ї матері дитини. У висновках лише зазначено, що комісія заслухала пояснення батьків, однак не конкретизовано, що саме вони пояснювали та як це вплинуло на прийняття комісією своїх висновків. Також після подання першого висновку, суд зобов`язав орган опіки та піклування провести спілкування з самою дитиною та відобразити результати у своєму висновку, однак у наступному висновку детальна інформація з цього питання знову відображена не була. Крім того, в обох висновках зазначено, що питання розглядалося за засіданні комісії 08.10.2024, з чого випливає, що орган опіки та піклування після складання першого висновку, та складаючи другий висновок, жодних нових питань не з`ясовував, засідання комісії не проводив. Відповідно до ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Таким чином, дослідивши та оцінивши вище зазначені обставини щодо змісту висновків органу опіки та піклування виконавчого комітету Городищенської міської ради, в тому числі про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з батьком - позивачем у справі [PERSON] , суд приходить до висновку про недостатність вказаних висновків як доказу у справі, оскільки вони взагалі не містять даних щодо намагання органу опіки та піклування провести опитування дитини, та в них не наведено підстав і аргументів, які саме інтереси малолітньої дитини враховано. Саме до такого висновку прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 26.01.2023, у справі 164/812/21, провадження № 61-4527св22. Тому висновок органу опіки та піклування викликає обґрунтовані сумніви у його правильності та об`єктивності. Жодних інших належних, допустимих та достовірних доказів на обґрунтування своїх позовних вимог позивач суду не надав. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування - ст. 80 ЦПК України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed