Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-29 00:00:00

У вересні 2024 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що вона [PERSON] та відповідач - [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованим Яготинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про що зроблений відповідний актовий запис № 68. Станом на дату подачі позову, в Баришівському районному суді Київської області перебуває справа № 355/1475/24 за позовом [PERSON] до позивачки [PERSON] про розірвання шлюбу. [INFO] в сторін народилася дитина - [PERSON] . Після припинення спільного проживання, [PERSON] залишилась проживати з позивачкою і наразі перебуває на повному її утриманні. Оскільки їх спільна дитина проживає із позивачкою, перебуває на повному її утриманні, а позивачка з відповідачем не досягли згоди щодо розміру аліментів, які він має сплачувати на утримання дитини, це і стало причиною звернення до суду за захистом своїх прав. З 25.07.2024 позивачка з донькою проживають окремо від відповідача за адресою: [ADDRESS] . За увесь цей час відповідач хоч і надав кошти на утримання дитини, але цих коштів недостатньо. Позивачка вважає за потрібне надати розрахунок витрат на місяць на утримання [PERSON] у вигляді витрат та їх відповідної суми: Продукти харчування - 6000 грн; речі (одяг, взуття) - 2500 грн; засоби гігієни - 500 грн; канцелярія/розвиваючі іграшки - 1000 грн; садочок - 1800 грн; лікування, огляди у лікарів, вітаміни по сезону - 1500 грн; проїзд - 6000 грн, разом 13 900 грн. Крім цього, в ці витрати не включені витрати на дозвілля, витрати на комунальні послуги та проживання, відвідування розвиваючих секції/гуртків, оздоровлення тощо. Наразі дитині три роки, вона з кожним місяцем росте, тож на кожен сезон потрібен новий одяг та взуття. Також неможна нехтувати відпочинком і розвитком дитини, на які також потрібні кошти - це гуртки та секції, дозвілля дитини. Дитина часто хворіє сезонними застудами, тож витрати на відвідування лікарів, ліки також, є суттєвими. До того ж організму який зростає необхідні корисні продукти харчування, ціни на які постійно зростають. Позивачці самостійно непосильно забезпечити дитину усім необхідним. Наразі, вони з донькою проживають у квартирі матері позивачки, нерухоме або рухоме майно в позивачки відсутнє. В свою чергу, батько дитини - [PERSON] є здоровим, працездатним чоловіком, не має на утриманні інших осіб. З 31.05.2023 зареєстрований як фізична особа-підприємець. Отримує достатній і стабільний дохід. Крім цього, відповідач є власником нерухомого майна, а саме квартири за адресою [ADDRESS] . Також має у власності транспортний засіб HYUNDAI i30. Таким чином, з врахуванням того, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, враховуючи витрати на утримання дитини, враховуючи можливість відповідача сплачувати аліменти в достатньому розмірі, позивачка вважає, що необхідно визначити розмір аліментів в сумі 8000 грн. Відтак, позивачка просить суд стягнути [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання дитини [PERSON] , у твердій грошовій сумі у розмірі 8000 гривень, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позовної заяви до суду до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою суду від 13.09.2024 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та витребувано у Державної податкової служби України (Львівська площа, 8, м. Київ), інформацію про суму отриманих доходів [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , за світний період - друге півріччя 2023 року та перше півріччя 2024 року. Від відповідача до суду надійшов відзив в якому він вказує, що до 25.07.2024 позивачка, відповідач та їх спільна дитина проживали разом, в квартирі відповідача за адресою: [ADDRESS] , але потім позивачка забрала дитину і переїхала до своєї матері. В своїй позовній заяві позивачка вказує на великі фінансові затрати на утримання дитини та на те, що дитина часто хворіє, але жодного документального підтвердження таких затрат не надає. Крім цього, за час спільного проживання, відповідачем не помічено, щоб на дитину щомісячно, витрачались такі кошти. Відповідач не заперечує проти утримання дитини й приймання участі в її вихованні, але відповідач є фізичною особою-підприємцем і його щомісячний дохід є різним і залежить від багатьох факторів, тому він не має змоги виплачувати щомісячну суму аліментів в розмірі, який вимагає Позивачка. Також відповідач зазначає, що позивачка не виявила бажання домовитись, а бажає, щоб відповідачем сплачувались аліменти в розмірі, який дасть їй можливість використання цих коштів і у власних потребах, таких, як оренда квартири. Враховуючи вищевикладене, відповідач просить суд встановити розмір аліментів, що будуть стягуватись з відповідача позивачу на утримання дитини - в розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Від позивачки до суду надійшла відповідь на відзив, в якій вона вказує, що з наданими запереченнями у відзиві на позовну заяву позивачка не погоджується, вважає їх необґрунтованими та такими, що не можуть братися судом до уваги, з огляду на наступне: По-перше, відповідач у відзиві зазначає, що позивачка не надає доказів витрат на лікування сезонних хвороб дитини, однак на разі мова йде про стягнення аліментів, а не про стягнення додаткових витрат на дитину із настанням в житті дитини певних особливих обставин, таких як хвороба. Їх спільна з відповідачем дитина не має хронічних захворювань, однак відвідує дитячий садок, знаходиться в соціумі і так чи інакше ці обставини впливають на її здоров`я та імунітет. Дитині необхідні обстеження за віком - це все про піклування здоров`я дитини. На це все необхідні кошти і ці кошти прямо спрямовані на утримання дитини, бо це базові витрати. По-друге, вказує, що відповідачем не помічено, що на дитину витрачаються кошти в заявленому позивачкою розмірі, однак це не відповідає дійсності, оскільки відповідач проживаючи разом з дитиною безпосередньо брав участь у витратах і знає скільки і чого потрібно. Крім цього, відповідач не вказує яка саме сума витрат на дитину ним була «помічена» за час спільного проживання. Відповідач прожив разом з дитиною до її майже 4х річного віку та приймав участь у придбанні одягу, ліків, вітамінів, продуктів харчування тощо. Відповідач знає, що дитина росте і кожен новий сезон означає купівлю нового одягу, оскільки зі старого дитина виростає, бо так само як і позивач приймав участь у придбанні нового одягу. Відповідач проживаючи разом з дитиною купував продукти харчування і знає скільки коштує продуктовий кошик на місяць для дитини, який складається з якісних продуктів. Те саме стосується і придбання ліків від сезонних хвороб, придбання вітамінів, відвідування лікарів, витрат на дитячий садочок, витрат на засоби гігієни для дитини, канцелярію, розвиваючі матеріали тощо. По-третє, відповідач вказує, що його дохід є різним і залежить від багатьох факторів, однак при визначенні розміру аліментів, окрім доходу має велике значення і матеріальне становище платника аліментів. По-четверте, зазначає, що позивачка не виявила бажання домовитися про розмір чи про сплату аліментів, проте ці твердження не відповідають дійсності. Сторони неодноразово розмовляли з приводу добровільної сплати аліментів на дитину особисто і в переписках в месенджерах, однак жодного результату це не дало. По-п`яте, вказує, що позивачка начебто планує витрачати аліменти дитини на власні потреби, як оренда квартири. Це твердження також не відповідає дійсності. Так, позивачка з дитиною на разі проживають у квартирі її матері. Безумовно, це не зручно як для позивачки, так і для її доньки. І так, позивачка планує переїздити в місто Бровари та орендувати квартиру, оскільки власного майна позивачка не має. Відповідач знає про плани позивачки орендувати квартиру, однак вони жодного відношення до розміру аліментів не мають. Аліменти на дитину, будуть використовуватися виключно за цільовим призначенням і в інтересах дитини. По-шосте, відповідач вказує, що готовий сплачувати аліменти, однак лише у розмірі 1/4 від доходу, однак відповідно до діючого законодавства правом вибору способу стягнення аліментів (у частці від доходу платника або в твердій грошовій сумі) наділений винятково стягувач аліментів. Платник аліментів позбавлений можливості впливати на обрання способу стягнення аліментів. З огляду на усе вищезазначене, позивачка вважає, що її вимога про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі розміру 8000 гривень є обґрунтованою та підлягає задоволенню. У судове засідання позивачка не з`явилась. Подала заяву про розгляд справи без її участі. Просила суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо заявленого розміру аліментів, з підстав викладених у відзиві; зазначив, що відповідач добровільно сплачує грошові кошти на утримання дитини, що в середньому за місяць становить 6000 грн; вважав, що достатнім розміром аліментів у твердій грошовій сумі є 4-5 тис. грн. Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступногою Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христова проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 1 б липня 2015 Року). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111 /04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При розгляді справи судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб 05.08.2020 року у Яготинському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністрества юстиції (м. Київ), актовий запис № 68, який було розірвано. Батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . З письмових пояснень сторін встановлено, що після припинення спільного проживання, неповнолітня донька залишилась проживати разом з матір`ю [PERSON] та перебуває на її утриманні, а відповідач добровільно перераховує кошти на утримання дитини. До суду від Державної податкової служби України надійшов лист з додатком про відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми нарахованого та виплаченого доходу, нарахованого перерахованого податку за період з 3 кварталу 2023 року по 2 квартал 2024 року стосовно [PERSON] , податковий номер [NUMBER] , в якому вказано, що сума доходу (нарахованого та виплаченого) становить 81458 грн, назва податкового агента - юридичної особи/ПІБ фізичної особи - підприємця є ФГ "АПІС УКРАЇНА", податковий номер 38767174, ознака доходу 179 - Доходи, отримані від продажу власної сільскогосподарської продукції та продукції тваринництва, дата початку дії - 01.01.2023 року, дата закінчення дії - 31.12.2999 року. На виконання ухвали суду від Головного управління ДПС в Київській області надійшов лист про те, що в ІКС «Податковий блок» наявна податкова декларація платника єдиного податку за період 2023 року, де задекларовано дохід ФОП [PERSON] в сумі 227915,71 грн, ознака доходу 179 - Доходи, отримані від продажу власної сільськогосподарської продукції та продукції тваринництва. Станом на 27.01.2025 в ГУ ДПС у Київській області податкова звітність за період 2024 року відсутня. Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України Згідно з ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, вони обидва повинні нести обов`язок належного забезпечення своїй дитині належних умов для життя та гармонійного розвитку. Так, згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Аналіз вказаних норм свідчить, що визначення способу (в твердій грошовій сумі чи частці) залежить від вибору одержувача аліментів; будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. При цьому, частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до частини 3 вищезазначеної статті суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно з Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено з 01 січня 2024 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років - 2 563 грн. На 2025 рік передбачається встановити прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років 2563 грн на дітей віком від 6 до 18 років 3196 грн. Сімейний кодекс України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов`язує їх виключно зі способом присудження. З огляду на відсутність імперативної заборони, розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки з матеріалів справи вбачається, що наразі неповнолітня донька сторін проживає разом з матір`ю, так як [PERSON] є її батьком та на нього покладено однаковий з [PERSON] обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення їх спільної дитини, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі 6000 грн щомісячно, оскільки позивачка заявила про стягнення аліментів у твердій грошовій формі, що є її правом. При цьому суд враховує, що відповідач самостійно протягом тривалого часу перераховував грошові кошти в розмірі 66100 грн (до серпня 2023 року). Але з вересня 2023 року [PERSON] перераховує вже значно менше коштів. До матеріалів справи відповідач не надав жодного належного та допустимого доказу того, що його матеріальне становище з вересня 2023 року значно погіршилось і залишається вкрай тяжким, що він позбавлений можливості сплачувати аліменти, які б забезпечували його дитині умови для повноцінного розвитку, навчання. Свій відзив відповідач закцентував на тому що він не заперечує проти утримання дитини й приймання участі в її вихованні, але він є фізичною особою-підприємцем і його щомісячний дохід є різним і залежить від багатьох факторів, тому відповідач не має змоги виплачувати щомісячну суму аліментів в розмірі, який вимагає позивачка. Суд звертає увагу на те, що у разі зміни матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я платника аліментів, останній має право звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів. А у разі, коли дитина буде проживати з платником аліментів та перебувати на його утриманні, останній може звернутися до суду з позовом про звільнення від сплати аліментів. Позивач також наділений правом на звернення до суду з позовом про збільшення розміру стягуваних аліментів, зміну способу їх стягнення. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. При вирішенні розміру аліментів, суд враховує дійсні фактичні витрати позивачки, які вона несе на утримання дитини, оскільки аліменти мають включати ті витрати, які дійсно необхідні дитині щомісячно, а не ті, які за можливості батьки можуть додатково надати. Даний розмір суд не вважає надмірним (6000 грн) для відповідача, який є молодим чоловіком працездатного віку, працює, має у власності нерухомість, його стан здоров`я задовільний, і зобов`язаний нести витрати на утримання власної доньки. З огляду на те, що дитина проживає з матір`ю, вартість продуктів харчування, інших речей першої необхідності, розмір прожиткового мінімуму, матеріального становища відповідача, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог частково та стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини в розмірі 6000 грн щомісячно. При цьому, суд враховує, що позивачкою не в повній мірі обґрунтовано розмір витрат на дитину, а також взагалі не обґрунтовано необхідності несення витрат на дитину в частині проїзду (з огляду на вік дитини), а також не в повній мірі обґрунтовано "лікування, огляд у лікарів" (з огляду на ненадання жодних підтверджуючих документів в цій частині, в тому числі й щодо стану здоров`я дитини"). Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial