Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-27 00:00:00

Згідно з позовною заявою позивач [PERSON] та його син [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] . Фактично квартира знаходиться у дворі багатоквартирного будинку загального користування, земельна ділянка не приватизована. Відповідач проживає за адресою: [ADDRESS] , де самочинно спорудив металевий паркан, що примикає до квартири позивача, та обладнав його замком. Таким чином, відповідач розділив земельну ділянку загального користування на дві частини, що унеможливлює доступ позивача до горища, обслуговування ним стін і вікон своєї квартири. Позивач просить зобов`язати відповідача власним коштом демонтувати зазначений паркан. Відповідач заперечує проти позову. Подав до суду відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що позивач є власником квартири багатоквартирного будинку, що розташований на земельній ділянці міської ради, тоді як будинок відповідача знаходиться на земельній ділянці, яка належить йому на праві власності, та в межах якої знаходиться спірний паркан. Представник Мукачівської міської ради до суду не з`явився, надав письмові пояснення, згідно з якими спірний паркан розташований на земельній ділянці відповідача, яка належить йому на праві приватної власності. Позов не підлягає задоволенню з огляду на таке. Положеннями статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до статті 8 Конвенціїкожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Загальні положення про право власності викладені у главі 23 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна при наявності дій осіб, спрямованих на перешкоджання вільного користування та розпорядження власником своїм майном, вимагати усунення таких перешкод. Відповідно до частини першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Статтею 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства. Згідно зі статтею 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Статтею 212 ЗК України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. На обґрунтування заявлених вимог позивач надав повідомлення виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 2176/01-50/12082/42-21 від 15.12.2021 року, згідно з яким дозвіл на приватизацію земельної ділянки у дворі багатоквартирного будинку за адресою: [ADDRESS] громадянину [PERSON] Мукачівська міська рада не надавала. Земельна ділянка у дворі багатоквартирного будинку за вказаною адресою знаходиться у комунальній власності Мукачівської міської територіальної громади. Дозволу на встановлення металевого паркану у дворі зазначеного будинку Мукачівська міська рада не надавала (а. с. 12-15). За повідомленням КП Мукачівське міське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки № 153/101/15-52 від 14.10.2022 року домоволодіння по [ADDRESS] згідно інвентарної справи № 2975 зареєстроване на праві приватної власності за [PERSON] згідно зі свідоцтвом про право власності, виданим Мукачівським УМГ на підставі рішення МВК № 254 від 27.12.1996 року (а. с. 16). Водночас за повідомленням виконавчого комітету Мукачівської міської ради земельна ділянка по [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 2110400000:01:002:1152, була передана у власність [PERSON] рішенням сесії Мукачівської міської ради від 27.12.2018 № 1277, копія якого додається (а. с. 17-19). Згідно з архівним витягом із рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради народних депутатів Закарпатської області від 26.04.1996 року № 78 «Про затвердження актів прийомки в експлуатацію індивідуальних житлових будинків, надання дозволу УАтМ на виготовлення виконавчих креслень на проведене громадянами будівництво, про прибудови, гаражі, надання земельних ділянок під індивідуальне будівництво, про державне будівництво» на підставі рішення виконавчому № 13 від 27.01.1993 року 4 п.4.1 про перевід нежитлових приміщень в житло будинку літери «Д» по [ADDRESS] , дозволено присвоїти міліцейський номер [ADDRESS] . Затверджено акт прийомки в експлуатацію на будинок літер «Д» житловою площею 57,50 кв. м, загальною площею 101,50 кв. м з підсобними приміщеннями площею 44,0 кв. м, реконструйованими під житло по [ADDRESS] . ( а. с. 21). [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 30 грудня 1996 року, посвідченого виконавчим комітетом Мукачівської міської ради, є власником одноквартирного будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а. с. 77). Згідно з витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 154618130 від 31.01.2019 та Державного земельного кадастру про земельну ділянку земельна ділянка кадастровий номер 2110400000:01:002:1152 площею 0,0704 га за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] (а. с. 78, 81) Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що рішенням 52 сесії Мукачівської міської ради 7-го скликання №1277 від 27.12.2018 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та технічні документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі та передано у власність [PERSON] земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] . Отож наявними у справі доказами підтверджено, що відповідач є власником земельної ділянки, житлового будинку та споруд, що на ній розташовані. Водночас позивачем не надав жодних доказів того, що спірний паркан розташований на земельній ділянці міської ради та не довів, що спірний паркан перешкоджає йому користуватися земельною ділянкою загального користування. В судовому засіданні позивач скаржився на те, що відповідач заборонив йому прохід своєю ділянкою, що унеможливило використання ним горища та обслуговування стін квартири, які знаходяться на межі земельної ділянки, проте питання щодо встановлення сервітуту не входить до предмета розглядуваного позову та передбачає інший спосіб захисту порушеного права. На підставі викладеного суд,

Outcome: dismissed