Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-21 00:00:00

У вересні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовомдо директора Інституту високих технологій Київського національного університету імені Т. Шевченка Ільченка Володимира Васильовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Київський Національний Університет імені Т. Шевченка про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання здійснити дії. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10.09.2021, цивільну справу за позовом [PERSON] до директора Інституту високих технологій Київського національного університету імені Т. Шевченка Ільченка В.В., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Київський Національний Університет імені Т. Шевченка про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання здійснити дії - передано за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва. В обґрунтування позову зазначено, що 08.06.2018 р. позивач звернувся з письмовою заявою до ректора Київського національного університету імені Т. Шевченка Губерського Л.В., однак відповіді на неї не отримав. Під час розгляду справи № 761/28148/18 з відзиву ректора від 14.11.2018 р. позивач дізнався про те, що Губерський Л.В. доручив відповідачу надати відповідь на вказану заяву. Однак відповідач відповіді на заяву не надав, чим порушив право позивача на отримання відповіді про результат розгляду заяви. Враховуючи наведене, позивач просить визнати бездіяльність відповідача протиправною та зобов`язати останнього надіслати письмову відповідь про результат розгляду заяви. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 15.02.2022 року, у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст. 174 ЦПК України визначено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ст. ст. 174, 178 ЦПК України, відповідач скористався своїм правом та направив до суду відзив на позовну заяву. У поданому відзиві відповідач зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним, оскільки, відповідач не є Директором Інституту високих технологій Київського національного університету імені Тараса Шевченка, а ще з 11.05.2021 переведений на посаду першого проректора - проректора з начальної роботи Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Також зазначає, що 01.11.2018 позивачу була надана відповідь на його заяву від 08.06.2018 (відповідь № 08/53). Крім того, відповідач звертає увагу, що 07.11.2024 Шевченківським районним судом м. Києва було прийнято рішення у справі № 761/28148/18, відповідно до якого позовну заяву позивача залишено без задоволення. На підставі викладеного, просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 08.06.2018 р. [PERSON] як завідувач навчальної лабораторії звернувся до ректора Київського національного університету Губерського Л.В. з заявою про його умови праці, атестації та корупції в КНУ. З відзиву наданого Губерським Л.В. 05.11.2018 до Шевченківського районного суду м. Києва у цивільній справі № 761/28148/18 вбачається, що останнім було видано розпорядження від 30.10.2018 № 912-32, згідно якого, зокрема, зобов`язано директора Інституту високих технологій Ільченка В.В. надати відповідь на запит [PERSON] від 08.06.2018. Частинами 1, 2, 3 та 4 статті 12 ЦПК України, передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. За змістом ст. 15 Закону України «Про звернення громадян», керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати заяви громадян, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв ( клопотань). Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві, доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, медіа, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необгрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про звернення громадян», дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільним процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, Кодексом адміністративного судочинства України, законами України «Про судоустрій і статус суддів», «Про доступ до судових рішень», «Про запобігання корупції», «Про виконавче провадження», «Про адміністративну процедуру». Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що звернення громадянина до роботодавця, з яким він перебуває у трудових правовідносинах, з приводу вирішення питань, що пов`язані з виконанням працівником його трудових обов`язків, не підлягають розгляду в порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян», а регулюються трудовим законодавством. Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй Постанові від 04.03.2021 (справа № 761/36255/18). Так, судом встановлено, що в заяві скерованій на ім`я ректора Київського національного університету ім. Тараса Шевченка від 08.06.2018, позивач просив надати відповіді на питання, які пов`язані із здійсненням ним своїх прав та обов`язків як працівника Київського національного університету ім. Тараса Шевченка, а саме як завідувача навчальної лабораторії молекулярної біотехнології та біоінформатики Інституту високих технологій. Заява була подана, у зв`язку з порушенням, на думку позивача, його трудових прав. Отже, суд приходить до висновку, що на правовідносини між сторонами дія Закону України «Про звернення громадян» не поширюється. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органах з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди огрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставини, суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи та наданих в їх обґрунтування доказів,

Outcome: dismissed