Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-28 00:00:00

11 вересня 2024 року ТОВ «Споживчий центр» звернулося до суду із позовом до відповідачки [PERSON] , в якій прохає стягнути із неї заборгованість за кредитним договором № 20.04.2024-100002985 від 20 квітня 2024 року у сумі 15350 гривень (а. с. 1-4). В обґрунтування позовних вимог вказано, що 20 квітня 2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] було укладено договір № 20.04.2024-100002985 про надання кредиту, відповідно до умов якого відповідачці надано кредит, у сумі 5000 гривень, строком на 98 днів, зі сплатою: фіксованої незмінної процентної ставки у розмірі 1,5 % на день, яка застосовується протягом всього строку , на який надається кредит та 10 % комісії від суми кредиту (500 гривень). ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за Договором кредиту виконало, та надало відповідачці грошові кошти в розмірі 5000 гривень шляхом перерахування на банківську картку Позичальниці № [NUMBER] . Відповідачка свої зобов`язання за Договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на 03 вересня 2024 року, утворилась заборгованість у розмірі 15350 гривень, що складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 5000 гривень та по процентам в розмірі 7350 гривень чим порушуються права та інтереси ТОВ «Споживчий центр». Позичальницею під час укладення кредитного № 20.04.2024-100002985 пройдено ідентифікацію шляхом використання Системи BankID Національного банку. 20 квітня 2024 року електронним цифровим підписом підписано Пропозицію про укладення кредитного договору (оферти), Заявку отримання кредиту, підтверджено укладення кредитного договору та отримано на свій рахунок кошти у розмірі 5000 гривень, а отже акцептовано умови Договору. Зважаючи на ті обставини, що відповідачка належним чином не виконує свої зобов`язання за Кредитним договором, станом на 03 вересня 2024 року за останньою утворилася заборгованість за Договором № 20.04.2024-100002985 в розмірі 15350 гривень, які позивач прохає суд стягнути з відповідачки разом із судовим витратами по справі у сумі 2422 гривні 40 копійок. Ухвалою суду від 25 жовтня 2024 року у справі відкрито спрощене позовне провадження викликом сторін (а. с. 25), копія якої надіслана учасникам справи 25 жовтня 2024 року за вихідним № 26189/24-вих/2/204/3590/24 (а. с. 26). Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позові, з-поміж іншого, прохав про розгляд справи за його відсутності (а. с. 4). Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином (а. с. 35), причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення без фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено, що 20 квітня 2024 року ТОВ «Споживчий центр» направило відповідачці пропозицію (оферту) укласти Договір № 20.04.2024-100002985 про надання кредиту (а. с. 13-17). 20 квітня 2024 року [PERSON] , прийняла (акцептувала) пропозицію (оферту) щодо укладення Договору № 20.04.2024-100002985 про надання кредиту, на умовах визначених офертою (а. с. 17-18 та на звороті). Так, судом встановлено, що зі своєї сторони ТОВ «Споживчий центр» направило відповідачці, через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор Е642, на номер телефону [NUMBER] (що зазначено Позичальником у своїй анкеті в особистому кабінеті), котрий Боржником було введено/відправлено (а. с. 13-16). Таким чином, 20 квітня 2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] було укладено Договір № 20.04.2024-100002985 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до вимог п. 3.1 Договору кредиту, ТОВ «Споживчий центр» надає Позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти та комісію. За умовами п. 3.3 вказаного договору, кредитодавець надає позичальнику кредит на умовах (дата надання/видачі, сума, строк, дата повернення, проценти, графік платежів) встановлених у Заявці (а. с. 13-16). Так, відповідно до вимог п. п. 1-9, 13-14 Заявки: дата надання/видачі кредиту 20 квітня 2024 року; сума - 5000 гривень; строк - 98 днів з дати його надання; дата повернення - 26 липня 2024 року; фіксованої незмінної процентної ставки -1,5 % на день, яка застосовується протягом всього строку; комісія з надання кредиту - 10 % комісії від суми кредиту = 500 гривень; неустойка - 50 гривень, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремо зобов`язання, незалежно від суми невиконання/неналежного виконання зобов`язання; розмір процентів - 365% річних. ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за Договором кредиту виконало, та надало відповідачці грошові кошти в розмірі 5000 гривень шляхом перерахування на банківську картку Позичальника № [NUMBER] (котрий Позичальницею вказано в Заявці) (а. с. 10,16). До теперішнього часу відповідачка свої зобов`язання за Кредитним договором № 20.04.2024-100002985 про надання кредиту належним чином не виконала. Відповідно до наданої позивачем Довідки-Розрахунку заборгованості за Договором № 20.04.2024-100002985, відповідачка за вищевказаним договором має заборгованість в розмірі 15350 гривень, яка складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 5000 гривень, суми прострочених платежів по процентах - 7350 гривень, комісії - 500 гривень та неустойки - 2500 гривень (а. с. 9). Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч. 2 ст.207 ЦК України, визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок виплати яких встановлюється договором. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Приписами ч. 1 ст. 623 ЦК України визначено, що боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Відповідно до вимог статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Так, приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. При цьому, за змістом наведеного Закону електронним підписом, тобто одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Згідно з вимогами п. 5 ч. 3 Постанови про затвердження Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України, цифровий власноручний підпис власноручний підпис фізичної особи, створений на екрані електронного сенсорного пристрою та нерозривно пов`язаний з електронним документом, підписаним цим підписом; Як вбачається зі змісту кредитного договору № 20.04.2024-100002985 від 20 квітня 2024 року сторони узгодили те, що його підписання буде в електронному вигляді, в даному випадку шляхом введення одноразового ідентифікатора Е642, що був відправлений 20 квітня 2024 року на телефон відповідачки [NUMBER] та, введений останньою 20 квітня 2024 року. Таким чином, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а відповідачкою не спростовано того, що вказаний кредитний договір нею був підписаний в електронному вигляді, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», а отже остання погодилася зі всіма умовами та правилами даних договорів, умовами кредитування, графіком повернення, штрафами, пенею, відсотками за користування кредитними коштами. На підтвердження розміру заборгованості позивачем надано відповідний розрахунок заборгованості, який не спростований відповідачкою ані змістовними запереченнями, ані окремим контррозрахунком, а тому при винесені рішення суд керується розрахунком позивача відповідно до якого за відповідачкою по кредитному договору № 20.04.2024-100002985 рахується заборгованість в розмірі 15350 гривень, яка складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 5000 гривень, суми прострочених платежів по процентах - 7350 гривень, комісії - 500 гривень та неустойки - 2500 гривень. Факт користування відповідачкою кредитними коштами з використання платіжного засобу не спростовано відповідачкою належними доказами. Матеріали справи не містять даних, щодо незаконного зняття коштів з використанням кредитної картки та незаконну видачу кредитної карти на ім`я [PERSON] третім особам. З огляду на викладене, враховуючи те, що позивач виконав у повному обсязі вимоги закону щодо ознайомлення позичальника із паспортом споживчого кредиту, в якому вказані умови кредитування, що в свою чергу підтверджено відповідним підписом відповідачки при цьому остання, після укладення договору, користувалась наданими банком кредитними коштами, проте допустила систематичне прострочення погашення заборгованості по кредиту, у зв`язку з чим станом на 03 вересня 2024 року має перед позивачем заборгованість у загальному розмірі 15350 гривень, яка складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 5000 гривень, суми прострочених платежів по процентах - 7350 гривень, комісії - 500 гривень та неустойки - 2500 гривень. Суд зазначає, що одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] було укладено кредитний договір, за яким позивачем було надано відповідачці грошові кошти у розмірі 5000 гривень, на засадах строковості, поворотності, платності, а відповідачка зобов`язалася повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування Кредитом у порядку та на умовах, визначених Договором кредиту та Правил про надання грошових коштів у кредит, однак остання умови договору належним чином не виконує, а відтак право позивача порушено, та підлягає захисту у судовому порядку, яке він реалізував, звернувшись до суду, натомість відповідачка заявлені позивачем вимоги не спростувала. З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню: заборгованість за кредитним договором № 20.04.2024-100002985 від 20 квітня 2024 року в розмірі 15350 гривень, яка складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 5000 гривень, суми прострочених платежів по процентах - 7350 гривень, комісії - 500 гривень та неустойки - 2500 гривень. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі та з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 20.04.2024-100002985 від 20 квітня 2024 року в розмірі 15350 гривень, яка складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 5000 гривень, суми прострочених платежів по процентах - 7350 гривень, комісії - 500 гривень та неустойки - 2500 гривень. Понесені позивачем судові витрати суд стягує з відповідачки на користь позивача, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved