Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-22 00:00:00

[PERSON] звернувся у суд з позовом про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, та відновлення становища, яке існувало до порушення. В обгрунтування своїх вимог зазначає, що постановою Київського апеляційного суду від 30 січня 2023 року у справі №752/16578/19 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 225 000 євро. Вбачається, що у розписці від 02 січня 2010 року відповідач також зобов"язувалася до погашення боргу не відчужувати (передавати в заставу) належну їй нерухомість - нежитлові приміщення (творчі майстерні), розташовані за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] . 08.10.2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладені договори купівді-продажу вказаних нежитлових приміщень, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сніговою К.В. На думку позивача, договір купівлі-продажу №1669 та договір купівлі-продажу №1667 мають ознаки фраудаторних правочинів, тому [PERSON] просить - визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 08 жовтня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сніговою К.В., зареєстрований в реєстрі за №1669, про продаж нежитлових приміщень №№ 1,2, лоджія, лоджія (групи приміщень №354) - творча майстерня (в літ. А), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 52,1 кв.метрів, реєстраційний номер об"єкта нерухомого майна 1966127980000, - скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на нежитлові приміщення , об"єкт житової нерухомості: загальною площею 62,1, нежитлові приміщення №№1, 2, лоджія, лоджія (в літ. А) за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об"єкта нерухомого майна 1966127980000, проведену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 60854708 від 08.10.2021 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Снігової К.В. та поновити державну реєстрацію права власності [PERSON] на вказаний об"єкт нерухомого майна, проведену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 49777821 від 20.11.2019 р. приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хижняка А.М., - визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 08 жовтня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сніговою К.В., зареєстрований в реєстрі за №1667, про продаж у власність нежилих приміщень №№1,2, лоджія, балкон, лоджія (групи приміщень №353) - творча майстерня (в літ. А), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 87,10 кв.метрів, реєстраційний номер об"єкта нерухомого майна 1966123080000, - скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на нежитлові приміщення, об"єкт житлової нерухомості: загальна площа, 87,1 кв.метрів, нежитлові приміщення №№ 1,2, лоджія, балкон, лоджія (в літ. А) адреса: [ADDRESS] , реєстраційний номер об"єкта нерухомого майна 1966123080000, проведену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 60855421 від 08.10.2021 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Снігової К.В. та поновити державну реєстрацію права власності [PERSON] на вказаний об"єкт нерухомості, проведену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 4977793 від 20.11.2019 р. приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хижняка А.М. Ухвалою судді Солом"янського районного суду м. Києва від 08 квітня 2024 року вказана цивільна справа передана до Голосіївського районного суду м. Києва для розгляду за підсудністю. (а.с. 98) Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 12 червня 2024 року відкрито загальне позовне провадженя у даній справі. (а.с. 106) 11 липня 2024 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Одінцов Е.В. подав до суду відзив на позовну заяву. (а.с. 120) Просить відмовити в задоволенні позову, оскільки право вимоги позивача до [PERSON] щодо виконання судового рішення від 30 січня 2023 рок у справі №752/16578/19 виникло після укладення між відповідачами спірних договорів. Покупцем за даними договорами є [PERSON] , який не знаходиться з відповідачкою в будь-якому родинному зв"язку, сторони договорів не є пов"язаними між собою особами. [PERSON] вчинила реальні договори по відчуженню нерухомого майна, воля сторін у договорах відповідала зовнішньому її прояву, договори не мають ознак фіктивних. Нерухомість відчужена за реальними ринковими цінами. Розписка від 02 січня 2010 року не містила умов про задоволення виконання зобов"язання з повернення коштів за рахунок зазначених нежитлових приміщень. Крім того, [PERSON] повертає суму заборгованості періодичними платежами. 26 липня 2024 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Докієн Д.Б. надіслав до суду відзив на позовну заяву. (а.с. 148) Просить відмовити в задоволенні позовних вимов. Зазначає, що договір купівлі-продажу №1667 та договір купівлі-продажу №1669 укладені між сторонами у належній формі, у повній відповідності до вимог чинного законодавства України. [PERSON] є добросовісним набувачем вказаного нерухомого майна. Зазначені договори є фактично виконаними (проведена оплата та здійснено реєстрацію права власності за покупцем [PERSON] . Нерухоме майно придбано за ринковою вартістю, а відповідачі не є родичами чи пов"язаними особами. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2024 року задоволена заява [PERSON] про забезпечення позову. (а.с. 172) Постановлено накласти арешт на - нежитлове приміщення №354, загальною площею 62,1 кв.метрів, №№1, 2, лоджія, лоджія (в літ. А) за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 08.10.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сніговою К.В. - нежитлове приміщення №353, загальною площею 87,1 кв.метрів, №№1, 2, лоджія, балкон, лоджія (в літ. А) за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 08.10.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сніговою К.В. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження та призначена справа до судового розгляду. (а.с. 175) В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов. Представники відповідачів в судовому засіданні не визнали позовні вимоги та заперечували проти задоволення позову. Вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали спарви, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 02.01.2010 року [PERSON] написано розписку, зі змісту якої вбачається отримання нею від позивача грошових коштів у сумі 225 000,00 Євро у борг. Встановлено й обов`язок відповідача повернути грошові кошти позивачу. У зв"язку з невиконанням [PERSON] зобов"язань за вказаною розпискою [PERSON] у серпні 2019 року звернувся у суд з позовом про стягнення заборгованості за договором позики. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 09.08.2019 року вказану справу прийнято до провадження з проведенням розгляду у порядку загального позовного провадження та призначенням підготовчого судового засідання. Постановою Київського апеляційного суду від 30 січня 2023 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 05 вересня 2023 року, скасоване рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2021 року, постановлено задовольнити позов [PERSON] , Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок погашення боргу за договором позики 225 000 євро. Вирішено питання про судові витрати. 08 жовтня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сніговою К.В., зареєстрований за №1667, за умовами якого [PERSON] придбав у [PERSON] нежилі приміщення №№1,2, лоджія, балкон, лоджія (в літ. А) за адресою: [ADDRESS] . Згідно п. 1.3 договору купівлі-продажу №1667 ринкова вартість об"єкта становить 1061047 грн. відповідно до Звіту про оцінку майна (унікальний номер звіту про оцінку 13-20211004-0002741781, зробленого ФОП [PERSON] . Згідно п. 2.1 договору купівлі-продажу №1667 продаж об"єкта вчинено за 1061047 грн. Згідно платіжного доручення №6802-1 від 08 жовтня 2021 року [PERSON] сплатив [PERSON] грошові кошти в сумі 1 061 047,00 грн., зазначивши в призначенні платежу "перерахування коштів за нежилі приміщення №№1,2 (групи приміщень №353) - творча майстерня, загальною площею 87,1 кв.метр, за адресою: [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу від 08.10.2021 року." Також 08 жовтня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сніговою К.В., зареєстрований за №1669, за умовами якого [PERSON] придбав у [PERSON] нежилі приміщення№№ 1,2, лоджія, лоджія (в літ. А), за адресою: [ADDRESS] . Згідно п. 1.3 договору купівлі-продажу №1669 ринкова вартість об"єкта становить 923991 грн. відповідно до Звіту про оцінку майна (унікальний номер звіту про оцінку 13-20211004-0002741923, зробленого ФОП [PERSON] . Згідно п. 2.1 договору купівлі-продажу №1669 продаж об"єкта вчинено за 923991 грн. Згідно платіжного доручення №6802-2 від 08 жовтня 2021 року [PERSON] сплатив [PERSON] грошові кошти в сумі 923 991,00 грн., зазначивши в призначенні платежу "перерахування коштів за нежилі приміщення №№1,2 (групи приміщень №354) - творча майстерня, загальною площею 62,1 кв.метр, за адресою: [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу від 08.10.2021 року." Звертаючись у суд з даними позовом, [PERSON] зазначає, що оспорювані договори купівлі-продажу нежитлових приміщень від 08 жовтня 2021 року, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сніговою К.В., укладені між відповідачами [PERSON] та [PERSON] , мають ознаки фраудаторних правочинів. На думку позивача, [PERSON] відчужила належні їй на праві вприватної власнгсті нежилі приміщення на користь [PERSON] задля уникнення виконання зобов"язань перед позивачем з повернення позики у сумі 225 000 євро, безспірність вимог за якою підтверджено рішенням суду. Суд погоджується з доводами позивача з огляду на наступне. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р (II)/2021 у справі № 3-95/2020 (193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)". Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) "використовувала/використовували право на зло"; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або "вражати" договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті "нівелювання" правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі). В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах "нікчемний", "є недійсним". Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що: "позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України". Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України). Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23). Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що: "цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)". Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Суд вважає, що цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу. Суд вважає необхідим зазначити, що матеріали справи не містять і суду під час розгляду справи не було надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту виконання боржником [PERSON] постанови Київського апеляційного суду від 30 січня 2023 року по справі № 752/15678/19, де [PERSON] є стягувачем. При цьому, суд враховує й те, що зміна власника нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] , з [PERSON] на [PERSON] відбулася у період розгляду судом цивільної справи № 752/16578/19 про стягнення боргу за договором позики від 01 січня 2010 року. Крім того, встановлено, що [PERSON] 25 червня 2020 року уклала договір дарування належної їй на праві приватної власності квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 100,9 кв.метрів. Зазначене дає підстави для висновку про те, що в даному випадку [PERSON] , будучи боржником перед позивачем [PERSON] , сприяла вчиненню дій, які можна констатувати як зловживання правом з метою уникнення звернення стягнення на майно на виконання рішення суду. Отже, завдяки укладеним оспорюваним договорам купівлі-продажу, фактично було створено переваги одного кредитора перед іншим, що очевидно нерозумно та відбувається всупереч принципу добросовісності. За таких обставин, суд погоджується з доводами позивача про визнання недійсними укладених між [PERSON] та [PERSON] договорів купівлі-продажу нерухомого майна у зв`язку з їх фраудаторністю. Відповідно до висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 17 липня 2019 року у справі № 299/396/17 та від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, у яких зазначено, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. У постанові від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18 Верховний Суд зазначив, що в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення. Оскільки оспорювані договори купівлі-продажу від 08 жовтня 2021 року підлягають визнанню недійсними як фраудаторні правовідносини, то позовні вимоги в частині скасування записів про державну реєстрацію права власності за відповідачем [PERSON] на нерухоме майно та поновлення запису про право власності на приміщення за [PERSON] на підставі ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень обгрунтовані та також підлягають задоволенню. Таким чином. позов підлягає задоволенню як обгрунтований. На підставі ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідачів на користь позивача понесені ним судові витрати у розмірі 5 450,40 грн. (4 844,80+605,60) в рівних частинах.

Outcome: approved