Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-22 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до ЛМКП «Львівтеплоенрго», у якому просить стягнути із відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 88470 грн. 11 коп., 5000 грн. витрати на професійну правничу допомогу та сплачений судовий збір. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго» з 18.09.2000 р. по 31.05.2019 р. та з 01.10.2020 року по 29.098.2022 року. Відповідач здійснював нарахування заробітної плати з порушенням норм чинного законодавства, що призвело до суттєвого заниження її розміру, чому [PERSON] був змушений звернутися до суду із позовом про стягнення заробітної плати. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 24.05.2024 р. на користь позивача із відповідача стягнуто 34344 гривень недорахованої заробітної плати та 80881 гривень 45 копійок компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушення строків її виплати, а всього 115225 гривні 45 копійок та витрати на професійну допомогу. Фактичний розрахунок відповідачем проведено 04.09.2024 р. Оскільки відповідач у день звільнення позивача не здійснив всіх розрахунків, то він має право, згідно норм чинного законодавства, на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 6 місяців, тобто за період з 30.08.2022 р. по 28.02.2023 р. Просить позов задовольнити. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 22.11.2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Представник відповідача\~ЛМКП «Львівтеплоенрго»\~подав відзив\~на позовну\~заяву,\~у якому\~позовні вимоги\~заперечив. Вважає позовні вимоги необґрунтованими, просить відмовити у задоволенні позову. Зокрема, просить застосувати строк позовної давності. Крім цього, вказує на право суду зменшити розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що відповідає позиції Верховного Суду. 20.01.2025 року у системі «Електронний суд» представник позивача подала відповідь на відзив, у якому заперечила доводи відповідача та наполягала на задоволенні позовних вимог. Водночас, суд не приймає до уваги подану представником позивача відповідь на відзив, оскільки така подана поза межами встановленого судом строку /п`ятиденний строк з дня отримання відзиву/, так як згідно перевірки статусу відстеження за трекінгом 7902200032674 позивачем отримано відзив особисто 08.01.2025 року, а відповідь на відзив стороною позивача подана лише 20.01.2025 року, клопотання про продовження встановленого судом процесуального строку стороною позивача суду не подано. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст. 178 та ч.5 ст. 279\~ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч.2 ст.\~247\~ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходить з такого. Відповідно до ч.1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтями 12, 81\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. У відповідності до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судом встановлено, що [PERSON] з 18.09.2000 р. по 31.05.2019 р. та з 01.10.2020 р. по 29.08.2022 р. перебував у трудових відносинах з ЛМКП «Львівтеплоенерго», що підтверджується копією трудової книжки. /а.с. 8-19/ Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 24.05.2024 року позов [PERSON] задоволено, стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь [PERSON] недораховану заробітну плату за період з 01.01.2010 року по 30.09.2015 року у сумі 34344 (тридцять чотири тисячі триста сорок чотири) грн. 00 коп. провівши з цієї суми стягнення податків та обов`язкових зборів, які підлягають стягненню при виплаті заробітної плати та компенсацію втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням строків її виплати у сумі 80881 грн. 45 коп., провівши з цієї суми стягнення податків та обов`язкових зборів, які підлягають стягненню при виплаті заробітної плати, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 гривень 00 коп., судовий збір /а.с.23-29/. Вказаним судовим рішенням встановлено порушення відповідачем трудових прав позивача на належний рівень оплати праці, передбачений чинним законодавством. Отже, ця обставина не потребує додаткового доведення. Фактичний розрахунок відповідачем з позивачем проведено 04.09.2024 р., що стверджується випискою по картковому рахунку /а.с.33-34/. Відповідно до статті 116 КЗпП України При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. За змістом статті 117\~КЗпП України У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього\~Кодексу,\~при відсутності\~спору про\~їх розмір\~підприємство,\~установа,\~організація повинні\~виплатити працівникові\~його середній\~заробіток за\~весь час\~затримки по\~день фактичного\~розрахунку,\~але не\~більш як\~за шість\~місяців. Згідно поданого позивачем розрахунку, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.08.2022 року по 29.02.2023 року, становить 88470 грн. 11 коп., виходячи із середньогодинної заробітної плати позивача, яка становила 85,81 грн. та кількості робочих годин 1031. Суд не приймає до уваги покликання відповідача на те, що співмірним розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є 20,18% від загальної суми нарахованої і отриманої заробітної плати, оскільки відповідачем у відзиві не вказано суми заробітної плати позивача та додаткових виплат, які були нараховані, а також вказаний розмір відсотків не підтверджено жодними доказами. Водночас, суд враховує, що відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117\~КЗпП України не відповідає ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене ст.117\~КЗпП України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою. За змістом частини першої статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою законодавчого регулювання умов відшкодування працівнику за час затримки усіх виплат при звільненні є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3\~Цивільного кодексу\~України (далі ЦК) загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи права відповідно до частини третьої статті 13 ЦК, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відшкодування, передбачене статтею 117\~КЗпП спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761(9584)15-ц (далі постанова) у пункті 87 прописано, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП. При цьому, зменшення суми відшкодування залежить від розміру недоплаченої роботодавцем суми. Істотним є період затримки (прострочення) невиплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. Велика Палата у зазначеній вище постанові зазначає, що враховувати необхідно ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. (п.п.91; 91п.1,2,3,4 постанови). Враховуючи те, що Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, суд, беручи до уваги правові позиції Великої палати прописані у постанові від 26 червня 2019 року вважає за необхідне зменшити суму компенсаційних виплат [PERSON] . При цьому, суд бере до уваги тривалий період часу недоплати заробітної плати роботодавцем з 2010 року по 2015 рік та звернення позивача [PERSON] із позовом про виплату недорахованої заробітної плати за вказаний період та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати лише у 2024 році. Згідно рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 травня 2024 року сума недорахованої заробітної плати за період з 01.01.2010 р. по 30.09.2015 р.\~становила 34344\~грн.,\~сума компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушення строків її виплати 80881 грн. 45 коп., а сума компенсаційних виплат, тобто середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яку просить стягнути позивач у даному позові складає 88470 грн. 11 коп., що значно перевищує суму основного боргу та порушує принцип співмірності. Позивачем не доведено, які майнові втрати понесені ним через невчасну доплату, чому мало місце тривале затягування у часі для звернення до роботодавця та в подальшому до суду з позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати. Враховуючи наведене, зокрема, що під час звільнення [PERSON] підприємство не провело з ним розрахунок у повному обсязі, при цьому взявши до уваги, що сума недорахованої заробітної плати за спірний період становила 34344 грн., крім цього, позивачем отримано компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати у розмірі 80881 грн. 11 коп., з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, з урахуванням принципу справедливості та співмірності, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, розмір відповідальності відповідача за прострочення сплати належних при звільненні позивача виплат в сумі 40 000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача щодо пропущення позивачем строку звернення до суду, виходячи з такого. Статтею 233\~КЗпП України встановлено тримісячний строк як загальний строк для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівників. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.20, 25\~постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.99 р., установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117\~КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Як вбачається із матеріалів справи, повний розрахунок з позивачем відповідачем проведено 04.09.2024 р., а з даним позовом позивач звернувся до суду 20 листопада 2024 року. Таким чином, позивачем не пропущено тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України. Відповідно доп. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку, у тому числі на підставі рішення суду. А тому сума, що підлягає стягненню підлягає виплаті з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів. Із змісту ст. 137 ЦПК України вбачається, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно долучених до матеріалів справи витягу з договору про надання правничої (правової) допомоги від 11.11.2024 року, додаткової угоди до Договору про надання правничої допомоги від 11.11.2024 р., акта приймання-передачі від 18.11.2024 року до Договору про надання правничої допомоги від 11.11.2024 р., розрахунку витрат на професійну правничу допомогу та квитанції до платіжної інструкції № ПН3941810 про сплату коштів позивач [PERSON] уклав з адвокатом Прімєровою Н.Г. договір про надання правової допомоги та здійснив оплату у розмірі 5000,00 грн. / а.с.35-39, 41, 42/. Згідно п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи\~покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, із відповідача на користь позивача слід стягнути 2260 грн. 65 коп. витрат на правову допомогу. Відповідно до ст.141\~Цивільного процесуального\~кодексу України суд присуджує стягнути із відповідача на користь позивача понесені судові витрати пов`язані сплатою позивачем судового збору при поданні позову до суду пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 547,62 грн.

Outcome: partial