Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-21 00:00:00

ТОВ «Авентус Лізинг» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу № 2741 від 29.04.2023 у розмірі 79 547,26 грн. В обґрунтування позову зазначає, що 29.04.2023 між ТОВ «Авентус Лізинг» та [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу № 2741. Згідно вказаного договору та акта приймання-передачі предмета лізингу до договору фінансового лізингу № ЧГ-2741 від 29.04.2023 відповідачу було передано транспортний засіб: автомобіль Mercedes-Benz C 220 з об`ємом двигуна2148 куб. см, паливо - дизель,з автоматичною коробкою перемикання передач, номер шасі (кузову): [NUMBER] , рік випуску - 2001, який було завчасно придбано ТОВ «Авентус Лізинг» у власність, зареєстровано за лізингодавцем та одразу передано у користування на умовах фінансового лізингу лізингоодержувачу, тобто відповідачу. Лізингоодержувач, здійснивши ряд оплат за графіком платежів, порушив строки оплати, через що у нього виникла прострочена поточна заборгованість, строк якої перевищив 60 днів. Отже, належного виконання зобов`язань за цим договором лізингодавець не отримав. Позивач направив відповідачу на електронну пошту, яку відповідачем було визначено як офіційний канал комунікації за договором, повідомлення від 08.01.2024 за № 011-Ю про відмову від договору фінансового лізингу та вимогу про повернення об`єкта фінансового лізингу лізингодавцю у строк до 17:00 16.01.2024. Аналогічне повідомлення було направлене відповідачу засобами поштового зв`язку. Враховуючи наведене, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі всіх несплачених лізингових платежів у частині оплати вартості об`єкта фінансового лізингу за договором фінансового лізингу № 2741 від 29.04.2023 у розмірі 58 062,45 грн та заборгованість по несплаченій винагороді (комісії) лізингодавця у розмірі 21 484,81 грн, а всього у розмірі 79 547,26 грн. Також позивач просить суд вирішити питання про розподіл судових витрат, які складаються з витрат по сплаті судового збору у розмірі 3 028,00 грн та витрат на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн. Ухвалою судді Олександрійського міськрайонного суду Нероди Л.М. від 03.07.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження. 24.09.2024 справу перерозподілено судді Голосеніній Т.В. та ухвалою від 27.09.2024 року справу прийнято до провадження. Представник позивача у судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи без участі представника позивача. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутність, а також відзиву не подав. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Згідно ч. 1 ст.280ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не надав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 20 квітня 2023 року [PERSON] звернувся до ТОВ «Авентус Лізинг» з заявою-анкетою на отримання послуг з фінансування та укладення договору фінансового лізингу. 29 квітня 2023 року між ТОВ «Авентус Лізинг» та [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу № 2741, відповідно до якого товариство, як лізингодавець, набуло у власність та передало відповідачу, як лізингоодержувачу, на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування автомобіль Mercedes-Benz C 220 з об`ємом двигуна 2148 куб. см, паливо - дизель, з автоматичною коробкою перемикання передач, номер шасі (кузову): [NUMBER] , рік випуску - 2001. Відповідно до договору фінансового лізингу № 2741 від 29.04.2023, строк лізингу становить 36 місяців з моменту підписання сторонами акта прийому-передачі. 29 квітня 2023 року сторонами підписаний акт прийому-передачі об`єкта лізингу - автомобіля Mercedes-Benz C220, 2001 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузову): [NUMBER] . Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 29.04.2023, автомобіль Mercedes-Benz C220, 2001 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , належить на праві власності ТОВ «Авентус Лізинг». Згідно з п. 11.2 індивідуальної частини договору фінансового лізингу, у разі якщо лізиноодержувач не сплатив за договором фінансового лізингу платіж, визначений графіком платежів, частково або у повному обсязі та таке прострочення (прострочена заборгованість, незалежно від розміру простроченого платежу) триває 60 або більше календарних днів, лізингодавець набуває право відмовитися від договору фінансового лізингу в односторонньому порядку та розірвати його, повідомивши про це лізингоодержувача письмово, електронним документом, на адресу електронної пошти або із залученням УДППЗ «Укрпошта». Внаслідок односторонньої відмови лізингодавця від договору він є відповідно розірваним. Одночасно лізингодавець набуває право вимагати повернення об`єкта фінансового лізингу та визначати час, місце та строк повернення майна, який не може бути менший, ніж 5 календарних днів (на розсуд лізингодавця) від моменту, що буде визначений за правилами цього договору як момент належного повідомлення лізингоодержувача про факт здійснення лізингодавцем своїх повноважень по односторонній відмові від договору. У разі припинення дії договору фінансового лізингу, зокрема, через його розірвання на підставі односторонньої відмови лізингодавця від договору фінансового лізингу та за умови неповернення лізингоодержувачем об`єкта фінансового лізингу на подану вимогу чи повідомлення лізингодавця у місці, час та строк, зазначені у повідомленні про відмову від договору чи в окремому документі, лізингодавець набуває право вимагати дострокову сплату розміру всіх майбутніх лізингових платежів у частині оплати вартості об`єкта фінансового лізингу разом із стягненням поточної простроченої заборгованості, вимагати компенсації витрат на страхування, відшкодування інших некомпенсованих витрат та прямих збитків, що понесені лізингодавцем внаслідок дострокового завершення правовідносин фінансового лізингу. 08 січня 2024 року позивачем на адресу відповідача засобами поштового зв`язку направлено повідомлення № 011-Ю про відмову від договору фінансового лізингу та вимогу повернення об`єкта фінансового лізингу, в якому позивач вказав, що на момент подання даної односторонньої відмови строк заборгованості перевищує 60 днів, заборгованість становить15 265,52 грн, тому товариство відмовляється від договору фінансового лізингу № 2741 від 29.04.2023, чим спричиняє припинення дії договору на майбутнє через його розірвання. Також у повідомленні зазначено вимогу до відповідача сплатити заборгованість на відповідний рахунок позивача та повернути позивачу за вказаною адресою об`єкт фінансового лізингу - автомобіль Mercedes-Benz C220, 2001 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , у строк до 17.00 год. 16.01.2024 року. Аналогічне повідомлення позивачем скеровано відповідачу електронною поштою на адресу, зазначену у договорі фінансового лізингу № 2741 від 29.04.2023 року. Станом на 18.00 год. 16.01.2024 року об`єкт фінансового лізингу - автомобіль Mercedes-Benz C220, 2001 року випуску, номер шасі (кузову) [NUMBER] , позивачу повернутий не був, про що складений комісійний акт № 16-01/24 від 16.01.2024. Згідно дослідженого акта звірки взаємних розрахунків за період з 01.04.2023 року по 04.03.2024 року заборгованість відповідача за договором фінансового лізингу № 2741 від 29.04.2023 року перед позивачем в частині відшкодування вартості об`єкта лізингу складає 58 062,45 грн. Відповідно до акта звірки взаємних розрахунків за період з 01.04.2023 року по 04.03.2024 року заборгованість відповідача за договором фінансового лізингу №2741 від 29.04.2023 перед позивачем в частині відшкодування комісії лізингодавцю складає 21 484,81 грн. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За приписами ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно зі ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у володіння та користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг»(у редакції станом на 29.04.2023) визначено, що фінансовий лізинг - вид правових відносин, за якими лізингодавець зобов`язується відповідно до договору фінансового лізингу на строк та за плату, визначені таким договором, передати лізингоодержувачу у володіння та користування як об`єкт фінансового лізингу майно, що належить лізингодавцю на праві власності та набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем, або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, а також які передбачають при цьому додержання принаймні однієї з ознак (умов) фінансового лізингу, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 5 цього Закону. У відповідності до ч.ч. 1, 2ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг»(у редакції станом на 29.04.2023) відносини між лізингодавцем та лізингоодержувачем, що виникають на підставі договору фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, встановлених законами України з питань регулювання діяльності з надання фінансових послуг, цим Законом та іншими законами України, а також прийнятими на їх виконання нормативно-правовими актами. Відносини, що виникають між лізингодавцем та продавцем (постачальником) у зв`язку з набуттям лізингодавцем у власність об`єкта фінансового лізингу для подальшої передачі цього об`єкта лізингоодержувачу на підставі договору фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» (у редакції станом на 29.04.2023)об`єктом фінансового лізингу може бути майно, визначене індивідуальними ознаками, що відповідає критеріям основних засобів відповідно до законодавства, не заборонене законом до вільного обігу на ринку і щодо передачі якого в лізинг законом не встановлено обмежень. Лізингоодержувач має право набути у власність об`єкт фінансового лізингу, за умови належного виконання лізингоодержувачем своїх зобов`язань, за договором фінансового лізингу, у тому числі із сплати лізингових та інших платежів, а також (у разі виникнення) неустойки (штрафу, пені), якщо інше не передбачено таким договором(ч. 2 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» (у редакції станом на 29.04.2023)). Визначення лізингодавцем можливості укладення договору фінансового лізингу здійснюється на підставі відповідного запиту (заяви) лізингоодержувача, у тому числі з використанням засобів дистанційного зв`язку(ч. 1 ст. 12Закону України «Про фінансовий лізинг» (у редакції станом на 29.04.2023)). Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» (у редакції станом на 29.04.2023) лізингові платежі, належні до сплати за договором фінансового лізингу, здійснюються в порядку, встановленому договором фінансового лізингу. До складу лізингових платежів включаються:1) сума, що відшкодовує частину вартості об`єкта фінансового лізингу;2) винагорода лізингодавцю за отриманий у фінансовий лізинг об`єкт фінансового лізингу;3) інші складові, зокрема платежі та/або витрати, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору фінансового лізингу та передбачені таким договором. Протягом строку дії договору фінансового лізингу розмір лізингових платежів може бути змінено у випадках та порядку, передбачених таким договором. З метою виконання лізингодавцем своїх зобов`язань за договором фінансового лізингу щодо оплати товарів, виконання робіт тощо лізингодавець має право отримати від лізингоодержувача авансовий платіж, що підлягає сплаті відповідно до умов договору фінансового лізингу. Авансовий платіж не є залученими коштами лізингодавця, а є складовою лізингових платежів за договором фінансового лізингу, що відшкодовує частину вартості об`єкта фінансового лізингу. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 17 Закону України «Про фінансовий лізинг» після отримання лізингоодержувачем об`єкта фінансового лізингу лізингодавець має право відмовитися від договору фінансового лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингоодержувача, та/або вимагати повернення об`єкта фінансового лізингу, у тому числі у безспірному порядку, на підставі виконавчого напису нотаріуса:1) у разі якщо лізингоодержувач не сплатив за договором фінансового лізингу лізинговий платіж частково або в повному обсязі та прострочення становить більше 60 календарних днів;2) за наявності інших підстав, встановлених договором фінансового лізингу або законом. Для цілей цієї статті сторона вважається повідомленою про відмову від договору та його розірвання, якщо минуло шість робочих днів (у разі якщо договором не передбачено більший строк) з дня, наступного за днем надсилання іншою стороною відповідного повідомлення на поштову адресу та/або адресу електронної пошти, зазначену в договорі, що розривається. За приписами п.п. 4, 8 ст. 20 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець має право: стягувати з лізингоодержувача прострочену заборгованість відповідно до умов договору фінансового лізингу та законодавства; у разі відмови лізингодавця від договору фінансового лізингу та неповернення лізингоодержувачем об`єкта фінансового лізингу на вимогу лізингодавця у строки, передбачені договором фінансового лізингу, вимагати дострокову сплату розміру всіх майбутніх лізингових платежів у частині оплати вартості об`єкта фінансового лізингу, якщо інше не передбачено договором фінансового лізингу та/або законодавством. Таким чином, враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, суд, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, приходить до висновку про задоволення позовних вимог та про стягнення з [PERSON] суми заборгованості за договором фінансового лізингу № 2741 від 29.04.2023, оскільки невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань порушує права, свободи та інтереси позивача. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 028,00 грн. Позивач у позовній заяві вказав, що очікує понести витрати на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом даної справи,у розмірі 10 000,00 грн, які просить стягнути з відповідача. При вирішенні питання щодо стягнення судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до положень ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з положеннями статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. За приписами ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». Договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату послуг, розрахунок витрат на правничу допомогу позивачем не надано, про їх надання протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду до закінчення судових дебатів не заявлено, тому підстави для стягнення з відповідача на користь позивачавитрат на професійну правничу допомогу відсутні. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: partial