Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-16 00:00:00

[PERSON] через представника - адвоката Терещука С.С. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності та стягнення грошової компенсації, в якому після зміни предмета спору просить: в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за частку у праві спільної сумісної власності на будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 84\~000 грн. , шляхом внесення грошових коштів на банківських рахунок [PERSON] . Позовні вимоги мотивує тим, що позивач та відповідачка з 17 червня 1995 року перебували у зареєстрованому шлюбі від якого мають двох повнолітніх дітей. 04 червня 2021 року подружжям за спільні кошти було придбано житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 31,4 кв.м., з надвірними будівлями, які розташовані на земельній ділянці, кадастровий номер 6320885003:00:001:0119. Право власності на даний будинок було зареєстровано за [PERSON] . Позивач багато часу приділяв будинку, робив ремонт, підтримував його у належному стані. Через деякий час між подружжям погіршились стосунки, зникло взаєморозуміння, спроби зберегти сім`ю результатів не дали, що стало причиною для звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу. Відповідачка стала чинити перешкоди у користуванні майном, яке було набуте під час шлюбу. Позивач приїздив до будинку за адресою: [ADDRESS] , але з`ясував, що там замінено замки на вхідних дверях, а ключі відповідачка давати відмовляється, що змушує позивача звернутись до суду. Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 26 квітня 2024 року, дану позовну заяву\~прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 24 червня 2024 року, продовжено строк проведення підготовчого провадження. Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 29 жовтня 2024 року задоволено клопотання [PERSON] , про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів. Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 19 грудня 2024 року, задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] , адвоката Орла В.В. про витребування доказів, зобов`язано [PERSON] надати суду, технічний паспорт на житловий будинок, розташований адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 07 січня 2025 року задоволено клопотання [PERSON] , про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів. Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 09 січня 2025 року задоволено клопотання [PERSON] , про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів. Представник позивача адвокат Терещук С.С. в підготовчому судовому засіданні уточнені позовні вимоги свого довірителя підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідачки адвокат Старостіна К.О. в підготовчому судовому засіданні уточнені позовні вимоги визнала в повному обсязі та не заперечила проти їх задоволення, про що надала відповідну заяву. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. В силу ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Представниками відповідачки надані заяви про визнання позову, а тому суд вважає можливим ухвалити рішення у підготовчому засіданні. Статтею 4\~ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст.12, ч. 1 та ч. 2 ст.13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, заслухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що 17 червня 1995 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 липня 2024 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано . На підставі Договору купівлі-продажу, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харченко Л.Л., 04 червня 2021 року [PERSON] , за згодою свого чоловіка - [PERSON] було придбано житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 31,4 кв.м., житловою 11,8 кв.м. При будинку є будівлі і споруди: сарай, погріб, літній душ, вбиральня, хвіртка, паркан, розташовані , на земельній ділянці, кадастровий номер 6320885003:00:001:0119. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної власності належить [PERSON] . Після розладу\~в родині\~та прийнятті\~рішення про\~розірвання шлюбу,\~сторони не\~можуть дійти\~згоди щодо\~розподілу спільного\~майна,\~зокрема житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , який було придбано під час перебування позивача та відповідачки у шлюбі за спільні кошти подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкції правил ст. 60 СК України свідчать про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 335/10739/17, від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як зазначено, зокрема у постанові від 19.10.2021 у справі № 521/1695/18 (провадження № 61-17105св20) критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.10.2023 у справі № 344/16831/20 (провадження № 61-11614св23) зазначено, що: «згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Згідно зі ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Крім того, суд звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 359/441/20, провадження № 61-6735св22). Суд вважає, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 1-2 ст. 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній власності, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. З матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідачка не зможуть спільно користуватися спільним житловим будинком, оскільки відповідачка в користуванні у якої знаходиться житловий будинок, не дозволяє йому користуватися та проживати там. Крім того, як вбачається з технічного паспорту спірний житловий будинок, має загальну площу 31,4 кв.м. та складається з однієї кімнати житловою площею 11,8 кв.м., кухні площею 11,7 кв.м. та веранди площею 7,9 кв.м. Згідно з Висновком щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна №0279-9965-7040-4288/1 від 07 січня 2025 року, відповідно до проведеного технічного огляду нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , встановлено, що об`єкт нерухомого майна не може бути поділений на окремі самостійні об`єкти, які відповідають будівельним, санітарним та іншим нормам та вимогам, без зміни його цільового призначення та/або без значного втручання у конструкцію об`єкта. Отже, частка позивача не може бути виділена в натурі, проживати у житловому будинку разом з відповідачкою він не може, не може володіти та користуватись своєю власністю. З огляду на викладене, спірний будинок в розумінні ст.183 ЦК України є неподільною річчю, оскільки її неможливо поділити в натурі без втрати її цільового призначення. У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи вимоги в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за частку у праві спільної сумісної власності на будинок, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, в свою чергу, погоджується її виплатити. Частиною 1 та 2 ст. 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абз. 1 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11). Сторони погодили суму компенсації вартості частки майна позивача в розмірі 84\~000 грн. шляхом внесення грошових коштів на банківський рахунок [PERSON] . У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 міститься висновок про те, що «з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Таким чином, суд має встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар». Позивач вбачає за доцільне здійснити поділ вказаного нерухомого майна шляхом, який вказаний у його позовній заяві - залишення майна у особистій приватній власності відповідача [PERSON] , із компенсацією вартості частки позивача. Стаття 263 ЦПК України\~регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналізуючи наведені норми закону, суд дійшов висновку, що придбаний сторонами під час шлюбу житловий будинок за адресою: [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу шляхом визнання за відповідачкою [PERSON] , як фактичним користувачем, права власності на зазначений житловий будинок та стягнення з відповідачки на користь позивача грошової компенсації вартості 1/2 частини цього житлового будинку, що становить суму в розмірі 84 000 гривень, шляхом внесення грошових коштів на банківський рахунок позивача. Щодо стягнення судових витрат, які складаються із судового збору, суд зазначає наступне. При зверненні до суду позивачем не сплачувався судовий збір, оскільки останній є учасником бойових дій , що підтверджується посвідченням [NUMBER] від 03 лютого 1916 року. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивачем було заявлено дві вимоги майнового характеру, відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позову майнового характеру фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судовий збір у даній позовні заяві складає 2\~422,4 грн. Згідно ч.\~3\~ст.\~7\~Закону України\~« Про\~судовий збір»,\~у разі\~укладення мирової\~угоди до\~прийняття рішення\~у справі\~судом першої\~інстанції,\~відмови позивача\~від позову,\~визнання позову\~відповідачем до\~початку розгляду\~справи по\~суті суд\~у відповідній\~ухвалі чи\~рішенні у\~порядку,\~встановленому законом,\~вирішує питання\~про повернення\~позивачу з\~державного бюджету\~50\~відсотків судового\~збору,\~сплаченого при\~поданні позову,\~а в\~разі якщо\~домовленості про\~укладення мирової\~угоди,\~відмову позивача\~від позову\~або визнання\~позову відповідачем\~досягнуто сторонами\~за результатами\~проведення медіації\~-\~60\~відсотків судового\~збору,\~сплаченого при\~поданні позову. Оскільки позивач при зверненні до суду судовий збір не сплачував, а відповідачка визнала позовні вимоги, суд, у відповідності до ст. 141 ЦПК України,\~стягує відшкодування зі сплати судового збору на користь держави у розмірі 1\~211, 20 грн., з відповідачки. Рішення \~виноситься \~у межах\~заявлених вимог,\~на підставі\~пред`явлених доказів.

Outcome: approved