Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-29 00:00:00

позивач та її представник просять суд визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок загальною площею 91,1 кв.м., житловою площею 45,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 2016 року забудови з надвірними господарськими будівлями та спорудами, прибудова - літ. «а», сарай - літ. «б», літній душ - «б1», убиральня - літ. «б2», сарай - літ. «б3», сарай - літ. «б4», сарай - літ. «б5», літня кухня - літ. «в», погріб -літ. «підВ», прибудова - літ. «В1», колодязь питний, ґанок - L, N; у порядку поділу майна подружжя: визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житловий будинок загальною площею 91,1 кв.м., житловою площею 45,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 2016 року забудови з надвірними господарськими будівлями та спорудами, прибудова - літ. «а», сарай - літ. «б», літній душ-« б1», убиральня-літ. «б2», сарай-літ. «б3», сарай-літ. «б4», сарай \~ \~ \~ \~літ. «б5», літня кухня - літ. «в», погріб - літ. «підВ», прибудова - літ. «В1», колодязь питний, ґанок - L, N, обґрунтовуючи позов наступним. 10 липня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, про що 10.07.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ржищівського міського управління юстиції Київської області складено відповідний актовий запис №24 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . На час подачі позивачем цієї позовної заяви шлюб з відповідачем розірвано не було. За час перебування у шлюбі позивачки з відповідачем вони за спільні гроші побудували майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: житловий будинок загальною площею 91,1 кв.м., житловою площею 45,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 2016 року забудови з надвірними господарськими будівлями та спорудами, прибудова - літ. «а», сарай - літ. «б», літній душ-«б1», убиральня-літ. «б2», сарай-літ. «б3», сарай-літ. «б4», сарай - літ. «б5», літня кухня - літ. «в», погріб - літ. «підВ», прибудова - літ. «В1», колодязь питний, ґанок - L, N. Реєстрація права власності на вказаний житловий будинок за відповідачем здійснено 02.10.2018 р., згідно із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №140890591 від 10.10.2018 року. Відповідно до технічного паспорту № 1735, виготовленого 23.08.2018 року техніком з інвентаризації нерухомого майна [PERSON] , вартість житлового будинку на момент технічної інвентаризації на нього складала - 853871,00 грн. Таким чином, дані правовідносини регулюються нормами Сімейного кодексу України. Основними засадами (принципами) цивільного законодавства, зокрема є: верховенство права, змагальність сторін, диспозитивність, розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами (ч. 3 ст.2 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. На противагу цьому слід зазначити, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Як вбачається із змісту правової позицій викладеної у постанові Верховного Суду від 24.01.2020 року у справі № 61-36178св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16.12.2015 року у справі № 6-2641цс 15, норми Сімейного кодексу України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: ?час набуття майна; ?кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України, встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст.163 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1ст.69 СК України, встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статтею 71 СК України, встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У відповідності до абзацу 1 п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. №11 сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім і', матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Зі змісту п.п. 23, 24 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України, вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Також п. 30 цієї ж постанови, передбачено рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. При цьому, необхідно враховувати правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому, тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Позивач вважає, що оскільки житловий будинок, який було побудовано подружжям за час шлюбу цілісним, неподільним, виділити частку майна у натурі є неможливо. За таких підстав вважає за необхідне визнати за нею частку спільної сумісної власності. Отже, згідно приписів законодавства, яке застосовується до правовідносин між сторонами, оскільки позивач та відповідач придбали спірне майно під час шлюбу, то вони є співвласниками житлового будинку загальною площею 91,1 кв.м., житловою площею 45,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 2016 року забудови з надвірними господарськими будівлями та спорудами, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] позовні вимоги позивача визнав та пояснив, що в дійсності він з дружиною спільною працею побудували будинок, в якому вони разом проживають. Будинок ще недороблений, але вже прийнятий до експлуатації. В силу вимог ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. За змістом ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві, що також відповідає положенням п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. \~ \~ \~ \~Суд, вислухавши сторони та вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Ст. 81 цього кодексу визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. 10 липня 2010 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали шлюб, що був зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Ржищівського міського управління юстиції Київської області, про що було зроблено запис під № 24. На даний час шлюб між сторонами не розірвано. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року № 554/8023/15-ц). У шлюбі сторонами позивачки з відповідачем за спільні гроші побудували майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: житловий будинок загальною площею 91,1 кв.м., житловою площею 45,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 2016 року забудови з надвірними господарськими будівлями та спорудами, прибудова - літ. «а», сарай - літ. «б», літній душ-«б1», убиральня-літ. «б2», сарай-літ. «б3», сарай-літ. «б4», сарай - літ. «б5», літня кухня - літ. «в», погріб - літ. «підВ», прибудова - літ. «В1», колодязь питний, ґанок - L, N. Вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 140890591 від 10.10.2028 року, за [PERSON] було зареєстровано право власності на житловий будинок загальною площею 91,1 кв.м., житловою площею 45,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 2016 року забудови з надвірними господарськими будівлями та спорудами, прибудова - літ. «а», сарай - літ. «б», літній душ-«б1», убиральня-літ. «б2», сарай-літ. «б3», сарай-літ. «б4», сарай - літ. «б5», літня кухня - літ. «в», погріб - літ. «підВ», прибудова - літ. «В1», колодязь питний, ґанок - L, N. Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Верховний Суд в постановах від 27.01.2020 року по справі № 442/8047/16-ц та від 29.01.2021 року по справі № 161/14048/19 зробив правовий висновок, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Згідно положень ст.60 СК України та ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до змісту частин 1, 2, 3 статті 61Сімейного кодексу України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, що узгоджується з правовою позицією висловленою в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 23, 24 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК), ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Судом установлено, що у період шлюбу сторонами за спільні гроші побудували майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, право власності на яку зареєстровано за відповідачем [PERSON] та в силу ст. 60 СК України та ст. 368 ЦК України є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за тривалий час розгляду справи судом, відповідачем не було надано доказів які б спростовували зазначене та виключали б обставини, що дають підстави вважати житловий будинок спільною сумісною власністю подружжя. Встановлені обставини вказують, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , набута у період шлюбу, хоча і зареєстрована на ім`я відповідача [PERSON] є спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу між ними в рівних частках. Враховуючи зазначене, докази надані сторонами по справі, відсутність заперечень з боку відповідача щодо належності житлового будинку до спільної сумісної власності подружжя та розміру часток в цій власності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. За загальним правилом судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Частиною 1 статті 142 ЦПК України встановлено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи, що відповідач позов визнав, про що ним зазначено під час підготовчого засідання, тобто до початку розгляду справи по суті, позивачці має бути повернуто з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову згідно квитанції № 48009766 від 17.12.2024 року - 4269 грн. 35 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved