Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя шляхом визнання за нею права власності на ідеальну частку квартири за [ADDRESS] та стягнення із [PERSON] грошової компенсації за одну другу частку вартості спільного сумісного майна подружжя - автомобіля марки Kia Sportage, 2021 року випуску, об`єм двигуна 1591 см куб, у розмірі 400 000 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що з вересня 2009 року вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 лютого 2024 року. Від даного шлюбу в них народився син [PERSON] , [INFO] . За час спільного подружнього життя ними було придбано квартиру за [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за відповідачем. Крім того, за спільні кошти було придбано автомобіль марки Kia Sportage, 2021 року випуску, об`єм двигуна 1591 см.куб., який зареєстрований на відповідача. Після припинення спільного проживання та ведення спільного господарства, у травні 2023 року відповідач без її відома та згоди продав спірний автомобіль своїй матері [PERSON] за значно зниженою ціною 544 000 грн, а кошти від такого відчуження використав у власних потребах. У добровільному порядку сплатити їй кошти відповідач відмовляється. На даний час між ними не досягнуто згоди щодо поділу спірного майна. Посилаючись на наведене та те, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, відчуження автомобіля мало місце без її згоди, просила задовольнити позов. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 лютого 2024 року відкрито провадження у справі та призначеного розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 травня 2024 року задоволено клопотання позивача та призначено судову автотоварознавчу експертизу. На вирішення експертизи поставлено питання: яка ринкова вартість транспортного засобу марки Kia Sportage, 2021 року випуску, об`єм двигуна 1591 см.куб., бензин, станом на день проведення експертизи. Оплату судової експертизи покладено на [PERSON] . Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 серпня 2024 року поновлено провадження у справі. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 вересня 2024 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Відповідач подав відзив на позов. Вказав, що спірне майно є спільною сумісною власністю та позовні вимоги щодо поділу квартири визнає. Проте, відповідач не зверталась до нього із такими вимогами у позасудовому порядку. Щодо стягнення коштів за продаж автомобіля заперечує, оскільки такий продаж вчинено за час перебування у шлюбі, з відома позивача, а кошти отримані від відчуження автомобіля були витрачені на потреби сім`ї. Відповідач неодноразово здійснював переказ позивачу та сину коштів, у тому числі коли вони перебували за кордоном, що підтверджується квитанціями Приватбанку, на загальну суму 32 535.19 грн. Крім того, передав позивачу 3000 євро. У період з липня 2023 року по серпень 2023 року позивач разом з сином перебували на відпочинку в Іспанії за кошти отримані від відчуження спірного автомобіля. Зазначив, що вони не проживали як сім`я починаючи з жовтня місяця 2023 року, що встановлено рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 лютого 2024 року у справі про розірвання шлюбу. Посилаючись на наведене, просив позов задовольнити частково та відмовити у стягненні грошової компенсації вартості частини спірного автомобіля. У судовому засіданні адвокат позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав викладених у позові. Адвокат відповідача позов визнав частково в частині поділу квартири. Заперечив щодо стягнення коштів за проданий автомобіль, посилаючись на те, що такий продаж було вчинено за час перебування у шлюбі, з відома позивача та кошти від продажу було витрачено на потреби та в інтересах сім`ї, що частково підтверджується квитанціями про переказ коштів на рахунок позивача та сина, які долучені до відзиву. Судом встановлено, що 19 вересня 2009 року сторони зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 лютого 2024 року. Від даного шлюбу в сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 14 вересня 2010 року. Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру іпотек за №361494251 від 11 січня 2024 року встановлено, що 18 вересня 2020 року за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру за [ADDRESS] на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24 вересня 2020 року та акту приймання-передачі нерухомого майна за № 164 від 24 червня 2020 року. Як вбачається із довідки Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Тернопільській області від 30 січня 2024 року, 03 вересня 2021 року на підставі вантажно-митної декларації від 13 серпня 2021 року та договору купівлі-продажу від 12 серпня 2021 року за [PERSON] був зареєстрований автомобіль марки KIA Sportage, 2021 року випуску, об`єм двигуна 1591 см куб, 2021 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Однак, 13 травня 2023 року на підставі договору купівлі-продажу № 6142/2023/3819977 від 13 травня 2023 року укладеного в територіальному сервісному центрі МВС, такий автомобіль перереєстрований на нового власника [PERSON] , ціна, зазначена у договорі 544 000 грн. У судовому засідання представник відповідача та відповідач у відзиві визнали той факт, що спірна квартира та автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, придбані під час перебування у шлюбі за спільні подружні кошти для потреб сім`ї. Відповідач визнає позовні вимоги щодо поділу квартири. Згідно висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Тернопільського відділення, наданого за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи за №488/24-22 віл 29 липня 2024 року, середня ринкова ціна колісного транспортного засобу марки KIA Sportage, 2021 року випуску, об`єм двигуна 1591 см куб, бензин, станом на день проведення експертизи складає 748 179 грн. Ринкову (дійсну) вартість колісного транспортного засобу встановити не вбачається за можливе через відсутність даних про усі можливі особливості його фактичного стану, які можуть вплинути на цю вартість на відповідне зменшення або збільшення середньої ринкової ціни. Однак, експерт зазначив, що за умови відповідності усіх особливостей фактичного стану колісного транспортного засобу середньостатистичним характеристикам звичайного в робочому стані, його середня ринкова ціна буде дорівнювати його ринковій (дійсній) вартості, та станом на день проведення експертизи буде становити 748 179 грн. Суд, розглянувши справу, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з вимогами ст. ст. 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із вимогами ч. 4 статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Статтею 372 ЦК України передбачено, що майно, яке є в спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного суду України у справі № 6-843 цс 17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17 зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За системним тлумаченням частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11). Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. В силу вимог ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Встановлено та визнається сторонами спору, що спірний автомобіль та квартира придбані за спільні подружні кошти у період перебування у шлюбі, відтак є спільною сумісною власністю подружжя. Квартира зареєстрована за відповідачем та останній повністю визнає позовні вимоги в частині її поділу. Враховуючи наведене, за позивачем слід визнати право власності на ідеальну частку квартири за [ADDRESS] . Щодо вимог про стягнення грошової компенсації за одну другу частку вартості спірного автомобіля слід зазначити таке. Встановлено та визнається відповідачем, що автомобіль марки KIA Sportage, 2021 року випуску, об`єм двигуна 1591 см куб, державний номерний знак [NUMBER] , придбаний ними за спільні подружні кошти, за час перебування у шлюбі, відтак є спільною сумісною власністю подружжя. 13 травня 2023 року на підставі договору купівлі-продажу № 6142/2023/3819977 від 13 травня 2023 року укладеного в територіальному сервісному центрі МВС, такий автомобіль був проданий відповідачем його матері [PERSON] за ціною 544 000 грн. Відповідно до вимог статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі. Однак, відповідно до положень частин першої та другої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна зі сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. У випадку порушення письмової форми надання згоди на вчинення відчуження цінного спільного майна подружжя (правочину), якщо один з подружжя надав таку згоду усно, а другий з подружжя погодився з такою згодою, то такий правочин може бути визнаний дійсним. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 08 квітня 2015 року № 6-7цс15. Встановлено, що з березня 2022 року сторони проживають окремо та не ведуть спільного господарства, що підтверджується матеріалами справи та показами свідка [PERSON] наданими судовому засіданні. Однак, 13 травня 2023 року відповідач відчужив спірний автомобіль своїй матері без згоди позивача. Доказів протилежного судом не встановлено. Відповідачем не спростовано вказаних доводів позивача та не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що такий автомобіль був відчужений за згодою дружини, а кошти отримані від продажу витрачені на потреби та в інтересах сім`ї. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували отримання коштів від продажу спірного автомобіля подружжям, та що кошти були витрачені в інтересах сімї. За вказаних обставин, суд доходить висновку, що позивач має право на грошову компенсацію 1/2 вартості транспортного засобу. Суд не приймає до уваги надані відповідачем квитанції про переказ коштів відповідачем на рахунок позивача та сина, оскільки такі не підтверджують того факту, що кошти отримані від продажу автомобіля були витрачені на потреби та в інтересах сім`ї. Більше того, не спростовують факт відсутності згоди позивача на продаж такого спільного сумісного майна. Крім того, в судовому засіданні представник позивача вказав, що ці ж самі квитанції відповідач надавав у судовому засіданні у справі про стягнення аліментів, підтверджуючи таким чином участь в утриманні сина, про що відображено у рішення суду про стягнення аліментів. Суд не приймає до уваги як безпідставні доводи відповідача про те, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 лютого 2024 року встановлено той факт, що сторони не проживають разом з жовтня місяця 2023 року. Як вбачається із змісту рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 лютого 2024 року у справі про розірвання шлюбу сторін спору, судом встановлено, що сторони проживають окремо протягом тривалого часу (абзац дев`ятий описової та мотивувальної частин рішення суду). Те, що сторони не проживають разом з жовтня місяця 2023 року викладено в описовій частині рішення при зазначені позиції позивача за позовом про розірвання шлюбу. Більше того, суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що вони не проживали разом з жовтня 2023 року, відповідно відчуження автомобіля мало місце в період спільного проживання та кошти були витрачені на потреби сім`ї, як суперечливі, оскільки у відзиві на позовну заяву у справі про стягнення аліментів відповідач вказував, що вони з [PERSON] припинили спільне проживання з березня 2023 року. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року, справа №127/7029/15-ц, відступивши від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/16-ц, провадження № 61-189ск17. Суд звертає увагу на те, що єдиним способом захисту порушених прав позивача, є отримання компенсації, яка дорівнює половині реальної вартості проданого без згоди позивача автомобіля. Згідно довідки Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Тернопільській області від 30 січня 2024 року, 13 травня 2023 року спірний автомобіль був проданий на підставі договору купівлі-продажу № 6142/2023/3819977 від 13 травня 2023 року укладеного в територіальному сервісному центрі МВС, перереєстрований на нового власника [PERSON] , ціна, зазначена у договорі 544 000 грн. Однак, ціна договору встановлена виключно за домовленістю сторін та без звіту з експертної оцінки визначення ринкової вартості транспортного засобу, а відтак суд приходить до переконання, що ціна автомобіля, яка зазначена в договорі не може вважатись належним та допустимим доказом реальної вартості спірного автомобіля. Згідно висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Тернопільського відділення, середня ринкова ціна колісного транспортного засобу марки KIA Sportage, 2021 року випуску, об`єм двигуна 1591 см куб, бензин станом на день проведення експертизи складає 748 179 грн. Іншого висновку оцінки ринкової вартості спірного автомобіля відповідачем надано не було. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення шляхом визнання за нею права власності на ідеальну частку квартири за [ADDRESS] та стягнення із [PERSON] в користь [PERSON] 374 089 грн 50 коп грошової компенсації за одну другу частку вартості автомобіля марки KIA Sportage, 2021 року випуску, об`єм двигуна 1591 см куб, державний номерний знак [NUMBER] , як на частку майна нажитого подружжям за час шлюбу. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справ № 209/3085/20 зауважує, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду. Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі В силу вимог ст. 141 ЦПК України з [PERSON] в користь [PERSON] слід стягнути сплачений судовий збір у розмірі 9070 грн 40 коп.

Outcome: partial