Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-20 00:00:00

23.07.2024 [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та рішенням суду від 08.08.2017 шлюб між ними було розірвано. Від спільного проживання вони мають сина - [PERSON] , [INFO] , який проживає разом із нею та перебуває на її утриманні. Відповідач, після розірвання шлюбу, самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина, має заборгованість зі сплати аліментів, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не спілкуються із дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умови для отримання сином освіти. Тому, просила позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно сина - [PERSON] , [INFO] . 02.10.2024 судом постановлено ухвалу, якою прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та за правилами загального позовного провадження призначено підготовче судове засідання. 29.11.2024 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті. Позивачка - [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі та зазначила, що як у період перебування у шлюбі так і після розірвання шлюбу відповідач не виконував свої батьківські обов`язки відносно сина. На підставі рішення суду з відповідача були стягнуті аліменти, однак він їх не сплачує, тому наявна велика заборгованість. Відповідач жодної участі у житті сина не приймає, нічим не допомагає, не цікавиться здоров`ям дитини, його навчанням, розвитком та успіхами та не спілкується з ним. Відповідачу відомі номери телефонів, як її так і сина, тому він не позбавлений можливості підтримувати зв`язок із сином. Представник позивачки - адвокат Павлецька Марина Анатоліївна у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі. Відповідач - [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, відзив на позов та заяви з процесуальних питань до суду не подав. Третя особа - Служба у справах дітей Сквирської міської ради Київської області у судове засідання свого представника не направила, про дату, час місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду висновок щодо спору та заяву про розгляд справи за відсутності представника служби. На підставі ст. 280 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи. Суд, заслухавши учасників справи, думку неповнолітнього, показання свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). З матеріалів справи (а.с.5,6,9) вбачається, що позивачка - [PERSON] , [INFO] , з 03.08.2020 по теперішній час зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , 23 жовтня 2020 року зареєструвала шлюб з [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з чим змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Встановлено, що позивачка - [PERSON] , [INFO] , та відповідач - [PERSON] , [INFO] , перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 липня 2009 року та рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 серпня 2017 року, у справі № 357/5358/17, яке набрало законної сили 18.08.2017, шлюб між ними було розірвано. Від спільного проживання сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та проживає разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено матеріалами справи (а.с. 7,10-12). З матеріалів справи (а.с. 13,14) вбачається, що Судовим наказом Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 жовтня 2017 року, у справі № 357/11955/17, який набрав законної сили 28.11.2017, з [PERSON] на користь [PERSON] на сина - [PERSON] , [INFO] , були стягнуті аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 06.10.2017 та до досягнення дитиною повноліття. Вказаний судовий наказ був поданий позивачкою на примусове виконання до Білоцерківського ВДВС у Білоцерківському районі Київської області та за період з 06.10.2017 по 30.06.2024 за відповідачем рахується заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 197705,89 грн. З акту обстеження умов проживання від 19.10.2023, складеного уповноваженими особами Служби у справах дітей Сквирської міської ради Київської області (а.с. 15) вбачається, що за адресою: [ADDRESS] створені належні умови для проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , у нього є окрема кімната, де є спальне місце, робочий стіл, ноутбук, він забезпечений канцтоварами та одягом, а у сім`ї, яка складається з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , доброзичливі та дружні стосунки. Згідно довідки Сквирського академічного ліцею Сквирської міської ради від 27.06.2024 за № 01-17/453 (а.с. 16), неповнолітній [PERSON] , [INFO] , навчався у вказаному закладі освіти, відвідував регулярно заняття, був охайно одягнений та доглянутий, його мати контролювала навчання сина, цікавилася його шкільним життям, спілкувалася з педагогами, які навчали дитину, а його батько контакту із закладом освіти не підтримував, не відвідував ліцей, не телефонував класному керівнику та не цікавився навчанням сина. З консультативного висновку від 03.12.2021 (а.с.17) вбачається, що лікарем - дерматовенерологом клініки персоналізованої медицини «EuroDerm» [PERSON] було встановлено діагноз захворювання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , а саме: псоріаз розповсюджений, стадія прогресування, долонно - підошовний псоріаз, та рекомендовано відповідне медикаментозне лікування. Також, встановлено, що [PERSON] , [INFO] , згідно відомостей з Управління обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 01.10.2024 (а.с.34) та згідно інформації з Єдиного державного демографічного реєстру від 26.07.2024 (а.с.32), з 15.05.2014 по 17.12.2021 був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ; згідно довідки - характеристики, виданої Білоцерківським РУП ГУ НП в Київській області від 21.11.2023 (а.с.18) за вказаною адресою не проживає декілька років, за час проживання зарекомендував себе як людина з девіантною поведінкою, котра проявляється у пристрасті до шкідливих звичок, також, він має не зовсім приязні стосунки у родині, після розлучення з дружиною не сплачує аліменти на дитину, є боржником на якого покладено тимчасові обмеження, зокрема керування транспортними засобами, у розвитку громади він активної участі не приймав, характеризується як людина закрита; відповідно до постанови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14.02.2024 у справі № 357/2580/24 (а.с.20) відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП і піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 170,00 грн. Неповнолітній - [PERSON] , [INFO] , у судовому засіданні пояснив, що він наразі навчається у Білоцерківському механіко - енергетичному фаховому коледжі, проживає разом із мамою - [PERSON] , її чоловіком [PERSON] та сестрою [PERSON] , у їх родині доброзичливі та дружні стосунки. Також, він закінчив школу програмування. Батька - [PERSON] бачив та чув в останнє близько 6-7 років тому, в телефонному режимі вони не спілкуються. Батько не цікавиться його життям, здоров`ям та навчанням, не вітає на дні народження та інші свята. Він згоден на позбавлення батька батьківських прав відносно нього. Свідок [PERSON] у судовому засіданні дала показання, що вона являється хрещеною матір`ю [PERSON] , позивачку знає близько 18 років, відповідача також знає, але в останнє його бачила близько 10 років тому. Вона часто буває в гостях у позивачки і жодного разу не бачила відповідача та не чула, щоб він приїдив до сина та цікавився його життям. Відповідач не спілкується із дитиною та не до помагає матеріально, не цікавиться його здоров`ям, навчанням та розвитком, не вітає дитину навіть на день народження. Після розлучення сторін, відповідач заявляв, що [PERSON] не його син. Через спільних знайомих їй відомо, що відповідач зловживає алкогольними напоями та агресивно себе поводить. В період шлюбу сторін, відповідач також не виконував своїх батьківських обов`язків відносно дитини. Свідок [PERSON] у судовому засіданні дала показання, що вона проживає з 2020 року по сусідству з сім`єю позивачки. [PERSON] жодного разу не бачила та зі слів їй відомо, що він являється батьком [PERSON] . Відповідач жодної участі у житті дитини не приймає, не вітає його навіть з днем народження. 31.10.2024 Виконавчий комітет Сквирської міської ради ухвалив рішення № 1/24 (а.с. 55-56), відповідно до якого затвердив висновок органу опіки та піклування Сквирської міської ради щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 141 СК України батько і мати мають рівні права й обов`язки у відношенні своїх дітей. Згідно ст. 154 СК України захист прав і інтересів неповнолітніх дітей належить їхнім батькам. Відповідно до ст.150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ст.165 Сімейного Кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Верховний суд України в ч. 2 п. 16 Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року наголосив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч.1 ст.164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов`язки. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. А відповідно до ст. 27 цієї Конвенції, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Європейський суд з прав людини (рішення у справі "Хант проти України" від 07.12.2006, рішення у справі Olsson v. Sweden (№2) від 27.11.1992) нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Рішення Європейського Суду з прав людини згідно з ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» мають в Україні значення джерела права. Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української Радянської Соціалістичної Республіки від 27 лютого 1991 р., частин 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Судом встановлено, що відповідач - [PERSON] , [INFO] , свідомо самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків у повній мірі щодо дитини - [PERSON] , [INFO] , не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не забезпечує сина необхідним харчуванням, не займається лікуванням дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток, як складову виховання, не спілкується із дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не сплачує аліменти згідно рішення суду. Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідач відзив на позов із запереченнями та доказами у спростування доводів позивачки до суду не подав. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. 1, ч. 2 якої, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі відмови в позові - на позивача. Позивачка сплатила при подачі позову до суду судовий збір у розмірі 1211,20 грн, тому дані судові витрати підлягають стягненню з відповідача на її користь. Згідно із ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. П. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст.19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. За змістом ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Ст. 632 ЦК України регулює поняття ціни договору та за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. У п 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року, справа № 1-23/2009, щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу), визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Тобто, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру та погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. При обчисленні гонорару слід керуватися зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») (правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц). Позивачка, на підтвердження стягнення судових витрат на правничу допомогу, надала копію ордеру серії АІ№ 1661789, згідно якого 25 червня 2024 між [PERSON] та адвокатом Павлецькою Мариною Анатоліївною було укладено Договір про надання правничої допомоги; Договір про надання правової (правничої) допомоги № 25/06 від 25.06.2024 між [PERSON] та адвокатом Павлецькою Мариною Анатоліївною; платіжну інструкцію № @2PL984235 від 25.06.2024, згідно якої [PERSON] сплатила адвокату Павлецькій Марини Анатоліївні кошти за надані послуги згідно договору № 25/06 від 25.06.2024 у розмірі 15000,00 грн, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 21-24). Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Враховуючи вищезазначене,

Outcome: approved