Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-21 00:00:00

17.09.2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, який 05.11.2024 року було уточнено, мотивуючи його тим, що 18.10.2021 року його донька [PERSON] придбала частину будинку за адресою: [ADDRESS] , та зареєструвала, про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 394906161 від 13.09.2024 року. З метою реєстрації позивача у будинку за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] зі своєю донькою [PERSON] звернулись до Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, але позивачу було відмовлено у реєстрації, так як відсутня згода усіх співвласників житла. Згідно з повідомленням Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради інша частина будинку за адресою: [ADDRESS] , є комунальною власністю Запорізької міської ради, не пройшла державну реєстрацію, у цій частині будинку зареєстрованими є: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , проте ці особи у будинку не мешкають. Просить суд визнати за позивачем [PERSON] , [INFO] , право користування частиною житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . 23.09.2024 року ухвалою судді матеріали позовної заяви залишено без руху. 17.10.2024 року представником позивача адвокатом Трачук Н.І. надано до суду заяву, проте недоліки, які зазначені в ухвалі суду від 23.09.2024 року не усунуто. 23.10.2024 року ухвалою судді повторно залишено позов без руху. 05.11.2024 року позивачем усунуто недоліки. Ухвалою судді від 06.11.2024 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 13.11.2024 року до суду від відповідача [PERSON] надійшла заява, в якій зазначено, що остання позов визнає, просить його задовольнити та розглянути справу без її участі. 12.12.2024 року до суду від Запорізької міської ради надійшов відзив на позов. У запереченнях зазначено, що позивач не звертався із заявою до Запорізької міської ради як до власника частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , про надання йому згоди на реєстрацію місця проживання у частині будинку, що належить його донці на праві приватної власності. Також зазначено, що у разі задоволення позову необхідно у резолютивні частині рішення зазначити ту частину будинку, право власності на яку зареєстровано за [PERSON] . Ухвалою суду від 12.12.2024 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду. У судове засідання позивач та його представник не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом своєчасно та належним чином, від представника позивача адвоката Трачук Н.І. надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримують та просять задовольнити, судові витрати позивач залишає за собою. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена судом своєчасно та належним чином, відповідно до заяви від 13.11.2024 року просила розглянути справу без її участі. Представник відповідача Територіальної громади в особі Запорізької міської ради у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі, просить винести законне та обґрунтоване рішення з урахуванням обставин, викладених у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, заяв та клопотань не надав. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до такого. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Аналогічні положення закріплені в ст. ст. 319,321 ЦК України. Крім того, відповідно до ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності . Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. ст. 379, 383 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 18.10.2021 року відповідачу [PERSON] належить частина житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Це також підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 394906161 від 13.09.2024 року. [PERSON] до Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради подав заяву про реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Отримав відмову у реєстрації місця проживання, так як особа подала документи не у повному обсязі та відсутня згода усіх співвласників житла. Інша частина житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , є комунальною власністю Запорізької міської ради, не пройшла державну реєстрацію, у цій частині будинку зареєстрованими є: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , проте ці особи у будинку не мешкають. В даному\~випадку,\~судом достовірно\~встановлено,\~що \~відповідачі ( [PERSON] \~та Запорізька\~міська рада)\~є співвласниками\~будинку за\~адресою: [ADDRESS] , кожному належить по частині. Відповідачі підтвердили, що не заперечують проти реєстрації позивача у частині будинку, який належить [PERSON] . Статтею 310 ЦК України визначено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Пунктом першим ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», № 63566/00). З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] . За таких обставин, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог, з огляду на що суд задовольняє позов в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору. Проте, зазначена вимога позивача відсутня, тому суд вважає за доцільне не вирішувати дане питання.

Outcome: approved