Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-27 00:00:00

у жовтні 2024 року [PERSON] , звернулась до Солом`янського районного суду м. Києва із заявою в якій просить: встановити факт належності диплому [NUMBER] , виданого 04 липня 1988 року Державним комітетом Української РСР по професійно-технічній освіті; військового квитка [NUMBER] виданого 14 грудня 1988 року [INFO] ; трудової книжки [NUMBER] від 05 серпня 1988. В обґрунтування вимог заяви зазначила, що 26 лютого 2024 року заявник звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві з заявою щодо призначення пенсії по втраті годувальника після смерті її чоловіка - [PERSON] , який помер [INFO] , відповідно до ст. 36 ЗУ «Про зальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 04 березня 2024 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві було ухвалено рішення про відмову у призначенні пенсії № 262940017485. За результатами розгляду документів, доданих до заяви: за доданими документами до страхового стажу годувальника не зараховано періоди роботи з 12.12.1991 по 22.11.2001 згідно трудової книжки [NUMBER] від 08.05.1988 та період навчання з 01.09.1985 по 04.07.1988 згідно диплома [NUMBER] від 04.07.1998, оскільки по-батькові годувальника не відповідає в свідоцтві про смерть ( [PERSON] ); Не враховано період роботи у колгоспі з 05.08.1998 по 06.12.1991, оскільки відсутня довідка про періоди роботи на підставі записів про трудову участь з урахуванням виробленого мінімуму; не зараховано період військової служби з 14.12.1988 по 17.12.1990 згідно трудової книжки [NUMBER] від 05.08.1988, оскільки відсутня дата видачі військового квитка. Відмовлено в призначенні пенсії в разі втрати годувальника, відповідно до ст. 36 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки відсутній необхідний страховий стаж 13 років. Розбіжності в по-батькові мого чоловіка - [PERSON] у дипломі та трудовій книжці виникли у зв`язку помилковим зазначенням по-батькові, а саме [PERSON] . Встановлення факту належності диплому [NUMBER] виданого 04 липня 1988 року Державним комітетом Української PCP по професійно-технічній освіті, Військового квитка [NUMBER] виданого 14 грудня 1988 року [INFO] , трудової книжки [NUMBER] від 05.08.1988 їй необхідно для подання цих документів до Пенсійного фонду України для призначення пенсії по втраті годувальника. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 жовтня 2024 року для розгляду зазначеної заяви визначено суддю Тесленко І. О. Фактично справа передана судді по реєстру 16 жовтня 2024 року. Ухвалою суду від 21 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі. У судове засідання заявник [PERSON] не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, 27 січня 2025 року подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та про задоволення вимог заяви. Представник заінтересованої особи Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в судове засідання не прибув, повідомлявся належним чином про місце, день та час слухання справи, про причини своєї неявки суд не повідомив, заперечень стосовно заяви до суду не скерував. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу (рішення Європейського суду з прав людини у справі Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини - в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників процесу на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами цивільно-процесуального законодавства. Судом встановлено, що заявник [PERSON] отримала Рішення про відмову у призначенні пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №262940017485 від 04 березня 2024 року, зі змісту якого слідує, що за доданими документами до страхового стажу годувальника не зараховано період роботи з 12.12.1991 по 22.11.2001 згідно трудової книжки [NUMBER] від 05.08.1988 та період навчання з 01.09.1985 по 04.07.1988 згідно диплома [NUMBER] від 04.07.1988, оскільки по батькові годувальника не відповідає по батькові в свідоцтві про смерть ( [PERSON] ); не враховано період роботи в колгоспі з 05.08.1998 по 06.12.1991, оскільки відсутня довідка про період роботи на підставі записів про трудову участь з урахуванням виробленого мінімуму; не враховано період військової служби з 14.12.1988 по 17.12.1990 згідно трудової книжки [NUMBER] від 05.08.1988, оскільки відсутня дата видачі військового квитка (а.с. 4). Відповідно до свідоцтва про шлюб виданого Виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 23 лютого 2011 року, вбачається, що [PERSON] 23 лютого 2011 року зареєструвала шлюб з [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис № 51 (а.с. 18). Як вбачається з свідоцтва про смерть, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] (а.с. 19). Згідно з записами диплому [NUMBER] , виданого 04 липня 1988 року, вбачається, що даний диплом було видано: « [PERSON] », про те, що він 01 вересня 1985 році вступив до Сарненського профтехучилища № 22 і 04 липня 1988 році закінчив повний курс середнього професійно-технічного училища за професією механізатор меморативних робіт і здобув середню освіту, рішенням екзаменаційної комісії від 04 липня 1988 року присвоєно кваліфікацію маш. екскаватора четвертого розряду та тракт. машиніста третього класу (а. с. 8). З паспорта громадянина України [NUMBER] виданого Солом`янським РВ ГУДМС України в місті Києві від 26 вересня 2015 року вбачається, що він виданий на [PERSON] (а.с. 16-17). Як було встановлено судом, прізвище, ім`я та по батькові у свідоцтві про народження зазначене як « [PERSON] », у той час як у військовому квитку та трудовій книжці які були видано російською мовою: зазначено « [PERSON] ». Згідно експертного висновку № 056/1755-n від 15 листопада 2024 року, з урахуванням зазначеного українські записи імені по батькові [PERSON] (свідоцтво про смерть, запис [PERSON] ; свідоцтво про народження, запис [PERSON] ) й [PERSON] (диплом Сарненського профтехучилища № 22, запис [PERSON] ; трудова книжка, запис [PERSON] ) та російський запис [PERSON] (військовий квиток, запис російською мовою [PERSON] ; диплом Сарненського профтехучилища № 22 , запис російською мовою [PERSON] ; трудова книжка, запис російською мовою [PERSON] ) в документах, наданих для експертизи, є ідентичними (а.с. 29). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 7 ст. 19 ЦПК України визначено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. На підставі п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Як вбачається з ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» із змінами та доповненнями від 25.05.1998, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно листа Верховного Суду України від 01 січня 2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте, сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; Заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги й заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими й електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частинами 1, 5 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. За змістом ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до положень ч. ч. 5 - 7 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема, факту належності чоловіку заявника, а саме [PERSON] , зазначених вище документів, необхідне для призначення пенсії [PERSON] по втраті годувальника. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що заява [PERSON] , заінтересована особа: Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до положень ч. 7 ст. 294 ЦПК України, при ухвалені судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі викладеного,

Outcome: approved