Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-28 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом, в якому просить встановити факт її членства у колгоспному домогосподарстві за адресою [ADDRESS] станом на 15.04.1991, а також визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] , як за членом колгоспного двору та на 1/2 частку в порядку спадкування за заповітом після [PERSON] , померлої [INFO] . Позов аргументує тим, що [INFO] померла її мати [PERSON] . За життя вона склала заповіт, яким все майно заповіла [PERSON] . Позивачка прийняла спадщину та отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки, а спадкові права на житловий будинок [ADDRESS] оформити не може, у зв`язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа на будинок. Наявна лише його копія у матеріалах справи Ніжинського МБТІ. Будинок за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований на праві особистої власності за колгоспним двором, головою якого є [PERSON] . Станом на 15.04.1991 фактично в ньому були зареєстровані та проживали: мати позивачки [PERSON] , як голова колгоспного двору, та позивачка, як член колгоспного двору. Таким чином, частка кожного члена колгоспного двору складала по 1/2. Проте оскільки погосподарська книга на даний час не збереглась, документально підтвердити даний факт позивачка не може. Ухвалою судді 25.07.2024 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено до підготовчого засідання. Ухвалою суду 18.10.2024 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачка в судове засідання не з`явилась, у позові просила про розгляд справи без її участі. Представник відповідача Ніжинської міської ради Чернігівської області в судове засідання не з`явилася, надіслала до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позову не заперечує. У відповідності до ч. 3 ст. 211, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та дійшов наступного висновку. Згідно ст.120 ЦК УРСР колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч.2 ст.123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Колгоспний двір був припинений 15.04.1991, коли відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР № 885-ХІІ був введений в дію Закон України «Про власність». Згідно копії свідоцтва про право власності на жилий будинок від 24.08.1984, будинок [ADDRESS] вцілому належав колгоспному двору, головою якого є [PERSON] (а.с.18). Відповідно до довідки КП «Ніжинське МБТІ» від 28.01.2020 № 00180 та довідки про технічний стан нерухомого майна від 10.03.2021 № 121, виданої ФОП [PERSON] , право власності на житловий будинок [ADDRESS] , станом на 31.12.2012 зареєстровано за колгоспним двором, головою якого є [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 9). Згідно копії спадкової справи № 94/2006 до майна [PERSON] , спадщину за заповітом прийняла дочка померлої - [PERSON] та отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки. Разом з тим, постановою в.о. завідувача Ніжинської міської державної нотаріальної контори Чернігівської області від 19.06.2021 позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] , у зв`язку з належністю домоволодіння до категорії колгоспний двір та відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа на спадкове майно (а.с. 16). Позивачка у позові вказала, що у спірному домоволодінні станом на 15.04.1991, проживали дві особи - вона та її мати [PERSON] . Даний факт у повній мірі підтверджується матеріалами спадкової справи № 94/2006 до майна померлої [PERSON] (а.с. 47-52). Зокрема, державним нотаріусом за результатами перевірки по будинковій книзі на будинок в [ADDRESS] (станом на 21.02.2006) встановлено, що за вказаною адресою проживали та були зареєстровані [PERSON] з 12.06.1970 по [INFO] (день смерті) та [PERSON] з 24.05.1972. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] , проживаючи у спірному домоволодінні станом на 15.04.1991 мали рівне право на майно колгоспного двору - по 1/2 частці кожна. У роз`ясненнях, наданих у п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Відповідно до ст.1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). Згідно із ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини ( ч.1 ст.1220, ч.1 ст.1270 ЦК України). За змістом ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною (ч. 1, 5 ст. 1273 ЦК України). Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою статті 316 ЦК України поняття права власності визначено як право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно п.4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом МЮУ № 296/5 від 22.02.2012 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна. Отже, проаналізувавши матеріали справи, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що спадкодавцю належало право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] , як члену колгоспного двору, і позивачка успадкувала це право як спадкоємець за заповітом, а право власності на іншу 1/2 частину вказаного будинку належить позивачці, як члену колишнього колгоспного двору. Однак в позасудовому порядку позивачка позбавлена можливості його оформити в зв`язку з відсутністю у неї оригіналу правовстановлюючих документів та невизначеності в них часток, тому позов підлягає задоволенню в частині визнання права власності на житловий будинок. Щодо позовної\~вимоги про\~встановлення факту\~членства у колгоспному дворі, суд дійшов до наступного висновку. Як випливає зі змісту статті 15\~ЦК\~України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. У своїх постановах Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19). Відповідно до частин першої, другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19). Суд звертає увагу, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18). Відповідно до частини першої статті 2\~ЦПК\~України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тобто спосіб захисту має бути дієвим (ефективним), а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи. Завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом або захисту порушеного права в інший спосіб. Тобто вирішення справи в суді має на меті, зокрема, вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору у іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням тощо. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що встановлення факту членства позивачки у колгоспному дворі має значення для правильного вирішення спору, і суд встановив його у мотивувальній частині судового рішення. Однак, при заявленні позовної вимоги про встановлення факту членства позивачки у колгоспному дворі позивачкою обрано неналежний спосіб захисту своїх порушених прав, оскільки саме по собі задоволення цієї вимоги не призведе до захисту прав позивачки.

Outcome: partial