Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-27 00:00:00

Обласним комунальним підприємством «Донецьктеплокомуненерго» надаються послуги теплової енергії за адресою: [ADDRESS] , та на ім`я відповідального наймача відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . Законом України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004, який втратив чинність 01.05.2019, були визначені основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. З 01.05.2019 введено в дію Закон України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017, який набрав чинності 10.12.2017, який регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг. Предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та управління побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках. (стаття 2 Закону України № 2189-VIII від 09.11.2017) Відтак, послуги, які надає позивач є житлово-комунальними. Станом на 01.11.2021 за вказаною адресою за період з 01.01.2012 по 31.10.2021 існує заборгованість за теплову енергію 42\~802,67 грн, витрати від інфляційних процесів 12\~792,26 грн, 3% річних 3 418,60 грн, яку позивач просить стягнути з [PERSON] та [PERSON] . Згідно ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). У даній справі предметом позову є стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, а підставою позову позивачем визначено неналежне виконання відповідачами свого обов`язку щодо їх сплати. Приписами ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», який діяв до 01.05.2019 було визначено, що споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу, а в Законі України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII встановлено, що індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно судом встановлено, що власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] на підставі дублікату від 15.10.2004 договору купівлі-продажу від 11.11.1995, посвідченого державним нотаріусом Першої краматорської ДНК за реєстровим номером 1-5956. Відтак, судом встановлено, що [PERSON] є власником нерухомого майна, за місцем знаходження якого позивач надавав послуги з теплопостачання, при цьому [PERSON] претензій на якість цих послуг чи про припинення надання вказаних послуг не заявляла. Тому вбачається, що між позивачем та [PERSON] виникли фактичні зобов`язальні договірні відносини, і жодна зі сторін про їх припинення не заявила. При цьому відсутність укладеного між сторонами договору, обов`язковість укладання якого лежить і на позивачеві як на постачальникові послуг, і на [PERSON] як власникові майна та споживачеві, не позбавляв останню обов`язку сплатити надані їй послуги з теплопостачання. Однак, [PERSON] не залучена позивачем до участі у справі як відповідач. Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Згідно відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру та Управління реєстраційних повноважень та ведення реєстру територіальної громади, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] з 24.01.2000, [PERSON] з 20.05.2005. У частині першій статті 12 Закону «Про житлово-комунальні послуги» 2189-VIII від 09.11.2017 передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 2 статті 7 вказаного Закону обов`язок індивідуального споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону індивідуальні споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Отже, питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування у справі та має істотне значення для її правильного вирішення. У даній справі суду не надано доказів, що [PERSON] особисто уклала або надавала згоду [PERSON] та [PERSON] від свого імені укладати з позивачем договір про надання житлово-комунальних послуг, як не надано і доказів укладення такого договору і фактичного користування вказаними послугами відповідачем [PERSON] , оскільки як встановлено судом, [PERSON] з 2014 року навчалася на денній формі навчання у Національному юридичному університеті імені Ярослава Мудрого, що підтверджується додатком до диплому, а відтак з 2014 і до закінчення навчання у 2018 року проживала у м. Харкові, оскільки загальновідомим є факт, що навчання на денній формі передбачає щоденне відвідування навчального закладу, що є неможливим у разі проживання у м. Краматорську, а не у м. Харкові, де розташований навчальний заклад. Також судом встановлено, що з 2018 по 2020 [PERSON] продовжила навчання на денній магістратурі у Національному юридичному університеті імені Ярослава Мудрого, що також передбачає постійне перебування у м. Харкові. З листопада 2020 по 07 січня 2022 [PERSON] проживала за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору оренду. З 07.01.2022 [PERSON] проживає у [ADDRESS] , що підтверджується копією договору оренди. Крім того, [PERSON] працює у ДП «Новопокровський комбінат хлібопродуктів», що підтверджується копією наказу про прийняття на роботу. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] з 01.09.2014 і по цей час не проживає за адресою реєстрації у м. Краматорську, а отже фактично не користувалася та не користується житлово-комунальними послугами, які надає позивач за адресою: [ADDRESS] , що виключає для неї обов`язок оплачувати вказані послуги, а відтак суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині позовних вимог до [PERSON] . Щодо відповідача [PERSON] суд зазначає, що вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 2005 року і суду не надано доказів, що вона фактично за цією адресою не проживала, а відтак суд приходить до висновку, що [PERSON] користувалась послугами, які надає позивач, але не сплачувала за них, чим порушила п.5 ч.2 ст.7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги». Суд відхиляє доводи відзиву про те, що [PERSON] не мешкала за адресою реєстрації оскільки є внутрішньо переміщеною особою, так як цей статус вона отримала лише 15.08.2022, що підтверджується відповідною довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що [PERSON] є належним відповідачем у даній справі. Відповідачем [PERSON] було подано заяву про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 251, ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Згідно ч. 1 ст. 253 ЦК України Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Як вбачається з позову, поданого 22.12.2021 року, позивач просить стягнути з відповідачів заборгованість за період з січня 2012 по жовтень 2021. Згідно п. 18 Розділу «Порядку обліку та оплати послуг» Правил надання послуг з централізованого опалення, затверджених Постановою КМУ від 21.07.2005 року № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»(із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22). Отже, останнім днем для звернення до суду з позовом за вимогами за період з 01.01.2012 по 01.04.2017 у межах строку позовної давності був квітень 2020 року, однак Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX про внесення змін до деяких законодавчих актів України, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, трирічний строк позовної давності було продовжено на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року № 211з 12 березня 2020 року на території України був встановлений карантин, дію якого неодноразово продовжено. Дію карантину скасовано 01 липня 2023 року. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). В даному випадку перебіг позовної давності обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості в межах строку позовної давності, необхідно розраховувати за період з квітня 2017 року по 31.10.2021. Тому, з урахування застосованих судом строків позовної давності та наданого розрахунку позивача, борг відповідача [PERSON] за надані\~послуги з теплової енергії за період з квітня 2017 року по 31.10.2021 становить 39\~695,30 грн, який підлягає стягненню на користь позивача. Що стосується вимог позивача щодо стягнення інфляційних збитків в розмірі 12\~792,26 грн. та 3% річних в розмірі 3 418,60 грн., за період з 01.01.2012 по 31.10.2021, то дані вимоги також підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. У відповідності до вимог ч. 2\~ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними, а також інфляційне збільшення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З наданого позивачем розрахунку неможливо встановити за якою методикою ним зроблено розрахунок інфляційних нарахувань, а відтак, виходячи з диспозитивності цивільного судочинства, суд вважає за необхідно відмовити у стягнення інфляційних збитків, оскільки позивачем не доведено їх розмір, а суд позбавлений можливості перевірити наданий розрахунок через відсутність формули за якою його було проведено позивачем. Згідно розрахунку наданого позивачем, розмір 3% річних у розмірі 3\~418,60 грн., за період з 01.01.2012 по 31.10.2021. Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Оскільки судом застосовано до певних платежів строк позовної давності, а саме за період з січня 2012 по квітень 2017 року, тому на дану суму платежів не може нараховуватися індекс інфляції та 3 % річних. Суму 3 % річних, які на підставі ст. 625 ЦК України, належать позивачу за прострочення відповідачкою виконання зобов`язання, належить розраховувати за формулою: [Проценти] = [Сума боргу] ? [Процентна ставка (%)] / 100% ? [Кількість днів] / [Кількість днів у році]. За період з 01.04.2017 року по 31.10.2021 року, сума 3 % річних складає 2\~562,63 грн. За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, та з відповідача [PERSON] необхідно стягнути на користь позивача заборгованість за послугу з постачання теплової енергії за період з 01.04.2017 року по 31.10.2021 року у розмірі 39\~695,30 грн., 3% річних у розмірі 2\~562,63 грн. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2 270 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 02.09.2021. Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1\~625,32 грн., який є пропорційним розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial