Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-19 00:00:00

\~ \~ \~ \~позивач звернулася до суду з позовом про стягнення недонарахованої заробітної плати, компенсацію втрати частини заробітної плати. Вимоги позову мотивовано тим, що позивач з 12 березня 1999 року по 30 квітня 2024 року працював в Львівському міському комунальному підприємстві «Львівтеплоенерго». Так, починаючи з 01 січня 2010 року і по 30 вересня 2015 року, відповідач порушував законодавство про працю, трудові права позивача, що призвело до недорахування та недоплати належної йому заробітної плати за вказаний період. Відповідачем самостійно встановлювався розмір мінімальної тарифної ставки робітника з суттєвим зниженням розміру мінімальної заробітної плати в розмірі 53\~847 грн. Позивачем було зроблено розрахунок суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати станом на 01 червня 2024 року, яка склала 133\~277,78 грн., та яка також підлягає стягненню на його користь. \~ \~ \~ \~Відповідачем було подано до суду відзив, з якого вбачається, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» не погоджується з вимогами позову, оскільки конкретні розміри тарифних ставок (окладів), відрядних розцінок, посадових окладів працівникам, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються роботодавцем з урахуванням вимог, передбачених частиною другою статті 97 КЗпП. Накази про зміни в оплаті праці працівників видаються директором підприємства за погодженням з первинною профспілковою організацією. На виконання даних наказів, відділом організації праці і заробітної плати ЛМКП «Львівтеплоенерго» формується тарифна сітка на основі тарифної ставки робітника І розряду, з урахуванням міжкваліфікаційних співвідношень розмірів тарифних ставок за видами робіт та кваліфікаційних коефіцієнтів; розробляється штатний розклад з врахуванням нової схеми посадових окладів та подається на погодження в Департамент житлового господарства та інфраструктури ЛМР; нараховується та виплачується заробітна плата в терміни, встановлені наказом у відповідності до затвердженого штатного розкладу. Так, виплата заробітної плати у ЛМКП «Львівтеплоенерго» регулюється наказами «Про зміни в оплаті праці працівників» від 21.07.2010 №186 від 23 квітня 2012 року №150 від 29 квітня 2013 року №170 від 30 квітня 2014 року №176, та 27 червня 2014 року №264, що є чинним. Такі накази належать до правових актів локального характеру, та погоджені первинною профспілковою організацією. Відтак, встановити факт порушення підприємством трудових прав позивача можливо лише в випадку встановлення невідповідності законодавству наказів про зміну в оплаті праці працівників. Крім того, проси суд звернути увагу на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з вказаним позовом. \~ \~ \~ \~Представником позивача було подано до суду відповідь на відзив, згідно якої вказав, що 30 квітня 2024 року позивач був звільнений з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України згідно наказу № 293/к від 30.04.2024р. Даний позов був поданий позивачем до суду 25 червня 2024 року, тобто, у тримісячний строк з дня звільнення з роботи позивача. На підставі вищенаведеного, вважає, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із даним позовом. Дослідивши докази, наявні у матеріалах заяви суд приходить до наступного переконання. Судом встановлено, що [PERSON] , згідно його трудової книжки 12 березня 1999 року прийнятий в ТЕЦ-1 на дільницю по прокладці та ремонту теплових мереж слюсарем з ремонту обладнання теплових мереж згідно наказу № 33-к від 12.03.1999 р. 05 травня 1999 року позивач був переведений в ЦРРТМ слюсарем з ремонту устаткування теплових мереж 5 розряду згідно наказу № 61-к від 05.05.1999 р. 01 квітня 2002 року позивачу присвоєний шостий розряд слюсаря з ремонту устаткування теплових мереж згідно наказу № 109-к від 01.04.2002 р. 01 серпня 2007 року, позивач був переведений в спеціалізований ремонтно-будівельний цех на цю ж посаду згідно наказу № 257-к від 01.08.2007р. 01 листопада 2008 року, позивач був переведений на район магістральних теплових мереж слюсарем з ремонту устаткування теплових мереж шостого розряду згідно наказу № 654-к від 13.11.2008 р. 03 лютого 2014 року позивач був переведений на Галицький район теплових мереж слюсарем з обслуговування теплових пунктів по четвертому розряду згідно наказу № 57-к від 03.02.2014 р. 30 квітня 2024 року я був звільнений з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 К3пП України згідно наказу N? 293/к від 30.04.2024 р. /а.с.17-20/. Згідно відповіді ЛМКП «Львівтеплоенерго» на адвокатський запит від 22 квітня 2024 року №075170-04/24, позивачу надано копії розрахункових листків з заробітної плати [PERSON] , за період з січня 2010 року по 2015 рік, які долучені до матеріалів справи /а.с.26-48/. Відповідно до розрахунків суми недорахованої заробітної плати [PERSON] , що підписані представником позивача [PERSON] за період з 01 січня 2010 року по 30 вересня 2015 року, заборгованість за 2010 рік становить 8668 грн., за 2011 рік 10\~386 грн., за 2012 рік 14469 грн., за 2013 рік 13\~135 грн., за 2014 рік 6024 грн., за 2015 рік 1\~164 грн. Всього ЛМКП «Львівтеплоенерго» недорахувало та не виплатило позивачу заробітну плату за вказаний період в розмірі 53\~847 грн. /а.с.9-12/. Суду було також надано розрахунок суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати станом на 01 червня 2024 року. Так, сума компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, яка підлягає стягненню з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь [PERSON] , станом на 01 червня 2024 року становить 133\~277,78 грн. /а.с.13-14/. З акту перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування № 13010061472 ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 08.10.2013 року проведеної Територіальною державною інспекцією з питань праці у Львівській області виявлено ряд порушень, зокрема факти порушення вимоги п. 2.2. Генеральної, галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об`єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2012 роки, ст. 96, 97 КЗпП України та ч. 3. ст. 6 Закону України «Про оплату праці», яке полягає в тому, що тарифна ставка робітника 1 розряду була розрахована відповідачем з порушенням ст. 95 КЗпП України /а.с.57-60/. Також судом встановлено, що постановою Залізничного районного суду м. Львова у справі № 462/7893/13 від 14.11.2013 року (яка набрала законної сили) ухвалено визнати [PERSON] директора ЛМКП «Львівтеплоенерго» винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення, і накладено на нього стягнення штраф у розмірі 510 грн. 00 коп. /а.с.61-62/. Із змісту\~вказаної постанови\~вбачається,\~що 08 жовтня 2013 року, під час проведення перевірки ЛМКП Львівтеплоенерго, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Д.Апостола,1, було виявлено порушення вимог законодавства про працю, допущені директором [PERSON] , а саме: в порушення вимог п.2.2 Генеральної, галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об`єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі Федерація роботодавців ЖКГ України та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2013 роки, ст. ст. 96,97 КЗпП України та ч. 3 ст. 6 Закону України Про оплату праці, тарифна ставка розраховувалась з 01.07.2010 р. по 30.04.2012 року, виходячи з мінімальної зарплати 744 грн. при встановлення Законом України Про державний бюджет України на 2010 рік мінімальної заробітної плати з 01.01.2010 р. 907 грн., чим порушено вимоги ст. 95 КЗпП України. З 01.05.2012 р. по 30.04.2013 р., виходячи з мінімальної зарплати 869 грн., при встановленні Законом України Про державний бюджет України на 2012 рік мінімальної заробітної плати з 01.04.2012 р. 1094 грн., чим порушено вимоги ст. 95 КЗпП України. З 01.05.2013 р. розрахована, виходячи з мінімальної заробітної плати 922 грн., при встановленні Законом України Про державний бюджет України на 2013 рік мінімальної заробітної плати з 01.01.2013 р. 1147 грн., чим порушено вимоги ст. 95 КЗпП України. Виходячи з наведеного з 01.05.2013 р. годинна тарифна ставка машиніста берегових насосних станцій ІІ розряду становить 11,59 грн., годинна тарифна ставка старшого машиніста турбінного відділу 5 розряду становить 16,53 грн., годинна тарифна ставка слюсаря з ремонту паро газотурбінного устаткування 5 розряду становить 16,23 грн., посадовий оклад начальника зміни станції становить 4199 грн., старший майстер виробничої дільниці 1 гр. 3986 грн., начальник цеху 4214 грн., тобто при розробленні тарифної сітки для робітників виробничих підрозділів на підприємстві встановлено мінімальні годинні тарифні ставки робітників виробничих підрозділів у розмірі меншому ніж встановлений Галузевою угодою на 2010-2012 роки; в порушення вимог ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України Про оплату праці, заробітна плата виплачується по мірі надходження коштів два рази на місяць, а не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду за який здійснюється виплата. Суд також приймає до уваги долучені до матеріалів справи копії відповіді Територіальної державної інспекції з питань праці у Львівській області від 17.03.2014 року № 02-1175/04 та копії відповіді Державної фінансової інспекції у Львівській області від 02.06.2014 року № 06-16/3740. Проведеними перевірками стану додержання вимог законодавства про працю на ЛМКП «Львівтеплоенерго» виявлено ряд порушень, зокрема факти порушення вимоги п. 2.2 Генеральної, галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об`єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2012 року, ст. 96, 97 КЗпП України та ч. 3 ст. 6 Закону України «Про оплату праці» тобто при розроблені тарифної сітки для робітників виробничих підрозділів на Підприємстві встановлено мінімальні годинні ставки робітників виробничих підрозділів у розмірі меншому, ніж встановлено Галузевою угодою на 2010-2012 роки та порушено вимоги ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» якими передбачено проведення виплати заробітної плати не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата, окрім цього, окрім цього встановлене заниження розмірів окладів керівників, професіоналів, фахівців, службовців і робітників /а.с.63-70/. Суду було також надано копії регіональних угод між Львівською обласною державною адміністрацією, об`єднаннями роботодавців та профспілковими об`єднаннями Львівської області на 2010-2011 роки, територіальну угоду між Львівською обласною державною адміністрацією, об`єднаннями роботодавців та профспілковими об`єднаннями Львівської області на 2012-2014 року /а.с.71-87/, галузеву угоду між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об`єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення на 2010-2012 року /а.с.110-115/, Галузеву угоду між Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об`єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення на 2013-2015 роки /а.с.116-121/, колективні договори ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009-2010 роки, 2012-2013 роки, /а.с.122-136/, відповідь Департаменту житлового господарства та інфраструктури ЛМР від 31 грудня 2014 року №25-533, згідно якої, в частині розділу оплати праці не дотримано в розрахунках розміру мінімальної заробітної плати встановленої ЗУ «Про державний бюджет України на 2014 рік», проте жоден працівник підприємства не мав заробітної плати нижче встановленої з 01.01.2014 року мінімальну заробітну плату 1218 грн. /а.с.108/. Із долученої до матеріалів справи копії окремої ухвали Залізничного районного суду м. Львова у справі № 462/7060/14 від 26.02.2015 року, вбачається, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» не дотримується умов колективного договору, а саме п. 16.1 Колективного договору на 2012-2013 роки та п. 1.1.3 Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об`єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2011 роки та п. 2 Територіальної угоди на 2012-2014 роки в частині визначення тарифної ставки /а.с.88-89/. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 26 лютого 2015 року по справі № 462/7060/14-ц, у задоволенні позову Первинної профспілкової організації ТЕЦ Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» (третя особа: Первинна профспілкова організація Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго») про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання провести виплату заробітної плати працівникам відмовлено /а.с.90-95/. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2015 року по справі № 462/7060/14, рішення Залізничного районного суду м.Львова від 26 лютого 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення згідно якого позовні вимоги первинної профспілкової організації ТЕЦ ЛМКП «Львівтеплоенерго» задоволено. Визнано протиправною бездіяльність адміністрації ЛМКП Львівтеплоенерго» щодо не усунення порушень колективних договорів та угод. Зобов`язано Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» в особі його керівника Пакіж С.П. усунути порушення умов колективного договору та провести перерахунок заробітної плати всім працівникам ТЕЦ-1 Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» за період з січня 2010 року по 01 вересня 2014 року із врахуванням встановлених Законами України показників мінімальної заробітної плати за відповідний період та виплатити нараховану різницю в оплаті праці /а.с.96-100/. Суду було також надано ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 листопада 2015 року, згідно якої рішення апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2015 року скасовано, залишено в силі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26 лютого 2015 року. Відповідно до ст. 96 КЗпП України основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики /довідники/. Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати. Формування тарифної сітки /схеми посадових окладів/ провадиться на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, та міжкваліфікаційних /міжпосадових/ співвідношень розмірів тарифних ставок /посадових окладів/. Віднесення виконуваних робіт до певних тарифних розрядів і присвоєння кваліфікаційних розрядів робітникам провадиться власником або уповноваженим ним органом згідно з тарифно-кваліфікаційним довідником за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації /профспілковим представником/. Статтею 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основною заробітною платою є винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Згідно із ч. 3 ст. 6 Закону України «Про оплату праці» тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі: тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати; міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). У відповідності до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Статтею 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» визначено, що положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Положеннями цього Закону також передбачено, що умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод (ч.2 ст.5), а галузева (міжгалузева) угода не може погіршувати становище працівників порівняно з генеральною угодою (ч. 3 ст. 8). Згідно із абз. 4, 5 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється, зокрема, на підставі галузевих (міжгалузевих), територіальних угод та колективних договорів. Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про оплату праці» договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів. Частиною 1 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті. Аналогічні положення містяться у ст. 97 КЗпП України. За змістом зазначених норм встановлені галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами умови оплати праці є гарантіями для працівників в сфері оплати праці й безпосереднє застосування таких умов є обов`язковим для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії угоди. Згідно ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про оплату праці» суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Так, в ході розгляду справи, судом було беззаперечно встановлено, що позивачем у справі доведено обставини, на які він посилався як на підтвердження своїх вимог у частині наявності підстав для стягнення недорахованої заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати. Доказів, які б спростували визначений позивачем розмір недорахованої заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, відповідач в ході судового розгляду справи не надав, як і не надав доказів належного виконання ним законодавства про працю, зокрема щодо належного нарахування заробітної плати за вказаний період. Проте, як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини виникли в період з 01 січня 2010 року по 30 вересня 2015 року. Тоді як звільнення [PERSON] , відбулося 30 квітня 2024 року. Так, частиною 1 статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Статтею 116 КЗпП України передбачено що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що позовна заява про стягнення недорахованої заробітної плати за період із 1 січня 2010 року по 30 вересня 2015 року та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, подана з порушенням строків, встановлених статтею 233 КЗпП України. Посилання представника позивача на звернення до суду у встановлений законом строк, та на положення ч. 2 статті 233 КЗпП України, не приймається судом до уваги, з огляду на наступне. Вказана стаття передбачає, що у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - позивач може звернутися до суду у тримісячний строк з дня\~одержання ним\~письмового повідомлення\~про суми,\~нараховані та\~виплачені йому\~при звільненні (стаття 116). В той же час, матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про звернення до суду з позовною заявою у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, оскільки матеріали справи не містять такого письмового повідомлення. Крім того, суд зазначає, що строк звернення до суду за захистом прав щодо нарахувань, які мали місце до звільнення, визначається не моментом звільнення, а моментом, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав. Невиплата або недорахування заробітної плати за період із 2010 до 2015 року є такими фактами, які позивач мав можливість виявити одразу або невдовзі після їх виникнення, з огляду на регулярний та систематичний характер виплат заробітної плати протягом цих 5 років. Позивач, працюючи у відповідний період, мав змогу отримувати інформацію про розміри виплаченої заробітної плати, перевіряти їх відповідність трудовому законодавству, а також вимагати розрахунок належних йому сум. Доказів, які б підтверджували, що позивач був об`єктивно позбавлений можливості виявити порушення своїх прав у період з 2010 до 2015 року, матеріали справи не містять. Крім того, позивач не надав жодного підтвердження, що дізнався про недорахування заробітної плати лише після звільнення у 2024 році. Таким чином, позовні вимоги за спірний період із 2010 до 2015 року, подані до суду з пропущеним частиною першої статті 233 КЗпП України строком. При прийнятті рішення судом також приймається до уваги позиція, що викладена в постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 р. у справі № 758/9773/15-ц, згідно якою встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Крім того, суд зазначає, що пропуск строку звернення до суду порушує принцип правової визначеності, адже трудові спори мають бути вирішені в розумні строки, що дозволяє сторонам трудових відносин захистити свої права своєчасно. Зволікання з поданням позову не лише ускладнює об`єктивний розгляд справи, але й суперечить нормам КЗпП України, які спрямовані на забезпечення балансу інтересів як працівників так і роботодавців. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed