Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-15 00:00:00

25.08.2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Височанської громади в особі Височанської селищної ради Харківського району Харківської області про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що у свідоцтві про народження матері - [PERSON] , яка народилась [INFO] , зазначені: мати - [PERSON] (російською мовою) , батько - [PERSON] (російською мовою). У її матері також була сестра [PERSON] , яка народилась [INFO] . У її ( [PERSON] ) свідоцтві про народження зазначені батьки: мати - [PERSON] (російською мовою), батько - [PERSON] (російською мовою), актовий запис №132 від 22.12.1913. Місце народження зазначено у свідоцтві: с. Кобзаривка, Валковского района, Харьковской области (російською мовою) прізвище, ім`я та по-батькові її тітки та сестри її матері у її свідоцтві про народження зазначене російською мовою - як « [PERSON] ». 11.04.1937 [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та в зв`язку з цим прийняла прізвище чоловіка - [PERSON] . Відповідно до Повідомлення від 19.06.1945 р. №1/1906 чоловік тітки, [PERSON] загинув на війні [INFO] . 06.08.1957 [PERSON] , яка народилась у 1913 р. у "с. Кобзаривка Валковский район Харьковской области", про що зроблено відповідний запис №728, вступила в шлюб з [PERSON] та змінила своє прізвище на [PERSON] . [INFO] помер чоловік тітки, [PERSON] ( [PERSON] - російською мовою). Після смерті чоловіка тітка переїхала з Казахської РСР до Української РСР. 08.06.1967 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, що посвідчений нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Сапожніковою Р.А. за реєстровим №704, набула право власності на 2/3 житлового будинку [ADDRESS] . Даний будинок складався в цілому з дерев`яного будинку (2 кімнати, 2 кухні), загальною житловою площею 38.70 кв.м. Право власності на 2/3 зазначеного будинку зареєстровано в Харківському міжміському БТІ в книзі 1 за №246, про що на договорі від 08.06.1967 р. проставлено відповідний штамп. 08.12.1969 року [PERSON] подарувала 9/25 частин у належні їй на праві власності частині будинку [ADDRESS] її матері - [PERSON] на підставі договору дарування, який посвідчено нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Пилипенко Т.Г. за реєстром №3606. Право власності на 9/25 частин зазначеного будинку зареєстровано в Харківському міжміському БТІ в книзі 18 за №2383, про що на договорі від 08.12.1969 р. проставлено відповідний штамп. Будинок [ADDRESS] був побудований з дерева та на момент набуття права власності [PERSON] та [PERSON] знаходився в незадовільному стані. За заявою співвласників зазначеного будинку [PERSON] , [PERSON] їм було дозволено перебудувати будинок у новому місці Рішенням №498 від 26.10.1972 р. виконавчого комітету Височанської селищної ради депутатів трудящих Харківського району Харківської області. Пізніше співвласник будинку [PERSON] відмовилась від спільної участі у будівництві будинку на новому місці, про що складена заява. І надалі [PERSON] та [PERSON] будували спільний будинок окремо від [PERSON] , а земельна ділянка була поділена між домоволодіннями [PERSON] з одного боку та [PERSON] і [PERSON] з другого. Після перебудови домоволодіння [PERSON] та [PERSON] зазначається у технічній документації як будинок літ. А-1, загальною площею 61,0 кв.м., житловою площею 38,2 кв.м. (складається з: приміщень 1-1 веранда площею 9,0 кв.м, 1-2 кухня площею 5,4 кв.м, 1-3 жила кімната площею 11,7 кв.м, 1-4 жила кімната площею 10,4 кв.м, 1-5 жила кімната площею 16,10 кв.м, 1-6 коридор площею 8,4 кв.м.), веранда літ. а площею 2,8 кв.м., з надвірними будівлями і спорудами (літ.В-сарай, літ.вп - погріб, літ. Г - сарай, літ.Д вбиральня, №1-огорожа, літ.К - інші споруди). Сестри [PERSON] та [PERSON] не замовляли технічну документацію для будівництва будинку, тому будівлю приймали до експлуатації як самовільну будову. Рішенням виконавчого комітету Харківської районної ради народних депутатів Харківської області №1331 від 18.10.1983 р. було дозволено прийняти в експлуатацію самовільно побудований [PERSON] та [PERSON] жилий будинок [ADDRESS] літ. "А-1", жилою площею 38,2 кв.м,. розміром 7,55х10,9 м, та вирішено оформити право особистої власності співвласників на зазначений жилий будинок. 30.07.1985 р. було затверджено Акт про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння (садиби) [ADDRESS] . В зв`язку з наданням дозволу на експлуатацію самочинно збудованого домоволодіння спірний будинок вже не вважався самочинно побудованим. [INFO] померла моя тітка, [PERSON] ( [PERSON] - російською мовою), актовий запис про смерть №215, місце смерті - сел.Високий Харківського району Харківської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] ніхто не звертався до нотаріальної контори для прийняття спадщини після її смерті. [PERSON] , продовжувала проживати у спірному будинку та користуватись усіма предметами домашнього вжитку, якими користувались моя тітка та мати спільно до цього, продовжувала оплачувати земельний податок, здійснювала оплату за надані послуги за газ, воду та спожиту електроенергію. [INFO] померла [PERSON] . Позивач звернулась до нотаріальної контори для прийняття спадщини, але їй усно відмовили в зв`язку з тим, що майно не було зареєстровано та не було підтверджено родинні відносини між її мамою [PERSON] та її сестрою [PERSON] . Її мати та тітка вважали, що виконали усі вимоги щодо реєстрації права власності, так як отримали рішення виконкому та Акт про дозвіл експлуатувати спірний будинок. На даний час право власності на спірний будинок з надвірними будівлями не зареєстровано, у позивача та у її рідних відсутні документи, що підтверджують реєстрацію права власності на спірне домоволодіння. Так як спірне домоволодіння її мати та тітка будували спільно, а після надання дозволу на експлуатацію будинку не визначали частки у праві власності і користувались домоволодінням спільно, то вважає, що кожна з них мала право у спільному сумісному майні (спірному будинку) на 1/2 частину кожна. Окрім того, її мати та тітка [PERSON] є рідними сестрами, що народжені однією матір`ю, але різними батьками, однак прізвище матері зазначено в їх свідоцтвах про народження по-різному - [PERSON] у свідоцтві про народження її матері, та [PERSON] у тітки в її свідоцтві про народження. В зв`язку з вищевикладеними обставинами вона не має можливості прийняти спірне домоволодіння у спадок після смерті матері та зареєструвати майно належним чином. З цих підстав вона вимушена звернутись до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 30 серпня 2021 року позовна заяви залишена без руху, позивачу наданий десятиденний строк для усунення недоліків з моменту отримання даної ухвали. У встановлений судом строк недоліки позовної заяви усунуті. Відповідно до розпорядження голови Верховного суду від 08.03.2022 № 2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» та Закону України «Про внесення зміни до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус судді» справу передану за підсудністю відповідно акту приймання-передачі справ та речових доказів від 01.04.2022. Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 25.10.2023 справу передано за підсудністю до Харківського районного суду Харківської області. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 18.12.2023 справу прийнято до розгляду суддею Даниленко Т.П. та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 15.05.2024 підготовче провадження у цивільній справі закрито та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Представник відповідача Височанської селищної ради Харківського району Харківської області в судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, відповідно до ч. 1 ст. 128 ЦПК України, згідно якої відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Тож відповідач про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву та заяви про розгляд справи за його відсутністю не подав. Будь-яких інших заяв та клопотань сторонами не надано. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою позивача, наданою нею у письмовій заяві про розгляд справи без її участі, вважає за можливе розглянути справу за відсутності належно повідомленого про судове засідання відповідача у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно роз`яснень, викладених у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" №7 від 30.05.2008, справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Пункт 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», передбачає, що відповідно до п.1 ст.273 ЦПК суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Зі свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , серія [NUMBER] , виданого 22.04.1953, вбачається, що матір`ю позивачки є [PERSON] . Відповідно до свідоцтва серії [NUMBER] , яке видано 11.12.1953, про народження [PERSON] , яка народилась [INFO] , її батьками є: мати - [PERSON] (російською мовою), батько - [PERSON] (російською мовою), актовий запис №132 від 22.12.1913, місце народження - с.Кобзаривка Валковского района Харьковской области (російською мовою). У свідоцтві про народження № [NUMBER] [PERSON] , яка народилась [INFO] , зазначені: прізвище, ім`я та по-батькові [PERSON] (російською мовою), мати - [PERSON] (російською мовою), батько - [PERSON] (російською мовою), місце народження - с.Кобзаревка Валковского района Харьковской области (російською мовою). Тобто у сестер при народженні зареєстровані різні прізвища, які походять від одного й того ж слова. Одна ( [PERSON] ) зареєстрована - як [PERSON] (російською мовою), друга ( [PERSON] ) - [PERSON] (російською мовою). Також зареєстровані різні по-батькові у сестер: у старшої сестри [PERSON] по-батькові зазначено [PERSON] , у матері позивача - [PERSON] , адже в них були різні батьки. Разом, з тим з наданих суду письмових доказів, наявність родинних відносин та ступінь родинних зв`язків між позивачем [PERSON] та [PERSON] не знайшли свого підтвердження та за відсутності інших належних, достатніх та достовірних доказів на підтвердження вказаних обставин, суд дійшов висновку, що вимоги в частині встановлення факту родинних відносин між [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] та [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , які були рідними сестрами, не доведені та необґрунтовані, тому задоволенню не підлягають. Враховуючи наведене, інші вимоги позивача про встановлення факту належності будинку, а також факту прийняття спадщини померлою [PERSON] після померлої [PERSON] , визнання за позивачем права власності на об`єкти спадкового майна, які є похідними від основної, а саме встановлення факту родинних відносин, яка не знайшла підтвердження в ході судового розгляду ані показами свідків ані іншими доказами, суд зазначає, що вказані позовні вимоги могли бути предметом розгляду та вирішені лише у разі встановлення факту постійного проживання позивача із спадкодавцем. В даному випадку, підстави для визнання за позивачем зокрема права власності на зазначені в позові об`єкти відсутні. Інших доказів, що мали б значення для розгляду справи по суті, позивачем не надано. Відповідно до частин 1 та 3 статті 5 ЦК України акти цивільного законодавств врегулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, які виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. При цьому, слід враховувати, що норми пункту 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, згідно з якими цей ЦК України застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не булла прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не булла прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529-531 ЦК УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Верховний Суд України у постанові від 18 грудня 2013 року по справі №6-138цс13 зробив правовий висновок про те, що відповідно до частин 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відносини спадкування регулюються нормами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року) або якщо вона булла прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року. Оскільки спадкодавець [PERSON] померла [INFO] відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України на вказані правові відносини поширюється дія ЦК УРСР в редакції 1963 року. Аналіз положень Розділу VІІ «Спадкове право» ЦК УРСР в редакції 1963 року свідчить, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі статтею 524 ЦК УРСР (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Так, відповідно до статей 529, 530 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Статтею 531 ЦК УРСР встановлено, що до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства. Як вказав Верховний Суд у постанові від 25 березня 2020 року по справі № 305/235/17, відповідно до статей 524, 529 ЦК УРСР, чинного на час відкриття та оформлення спадщини після смерті особи, спадкоємство здійснюється за законом і заповітом. За статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно зі статтями 549 та 554 ЦК УРСР спадкоємець фактично прийняв спадщину : 1) якщо він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплаті податків та інших платежів тощо. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. З огляду на викладене суд не може вважати доведеними обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, тому дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Судові витрати суд залишає за рахунок позивача.

Outcome: dismissed