Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-15 00:00:00

Печерська районна в місті Києві державна адміністрація (далі - позивач, Печерська РДА) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» (далі - третя особа-1, КП «Керуюча компанія»), Департаменту комунальної власності міста Києва (далі - третя особа-2, Департамент комунальної власності), Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Запорожець Ірини Григорівни (далі - третя особа - 3, приватний нотаріус Запорожець І.Г.), в якому просить витребувати однокімнатну квартиру [ADDRESS] , яка в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрована як нежитлові приміщення з № 1 по № 3 (група приміщень № 43), літ. А, загальною площею 26,7 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з володіння [PERSON] на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Свої вимоги обґрунтовує тим, що розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31 січня 2011 року № 121 «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень» доручено районним в місті Києві державним адміністраціям реалізовувати окремі повноваження виконавчого органу Київської міської ради, надані виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації) згідно з Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні». Зокрема, відповідно до пункту 3 додатку № 3 вищезазначеного розпорядження районні в місті Києві державні адміністрації здійснюють управління майном, переданим в установленому порядку до сфери управління. Відповідно до п. 4.16 розпорядження Київської міської державної адміністрації від 10 грудня 2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» районні в місті Києві державні адміністрації забезпечують захист майнових та немайнових прав територіальної громади міста Києва, відносно майна, яке передане до сфери управління Печерського району. Житловий будинок [ADDRESS] відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 грудня 2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві», як майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, переданий до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації. 09 лютого 2023 року службовою запискою відділ з питань майна комунальної власності повідомив про те, що перевіркою встановлено, що квартира [ADDRESS] (яка з 2012 року є нежилим приміщенням) зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1107382280000. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (325964227) однокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 26,5 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1107382280000) зареєстрована на праві приватної власності Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Запорожець І.Г. за [PERSON] (номер запису про право власності 17979492) на підставі договору купівлі-продажу від 12 грудня 2016 року. Також, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 06 грудня 2016 року вищезазначену квартиру було зареєстровано на траві приватної власності приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Галущенко Т.А. за [PERSON] (номер запису про право власності 17845693), підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32750630 від 06.12.2016. Документ, поданий для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, серії та номер: р. 1324, виданий 06.12.2016, видавник: Галущенко Т.А., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу. Рішенням Київської міської ради від 24 травня 2012 року № 501/7838 «Про знесення змін та доповнень до рішення Київської міської ради від 27 листопада 2003 року № 255/1130 «Про переведення жилих будинків та жилих приміщень в нежилі» (позиція 84, додатку до рішення від 24 травня 2012 року № 501/7838) приміщення квартири [ADDRESS] , були переведені в нежилі. Листом від 20 лютого 2023 року № 01-11/147 Управління житлово-комунального господарства та будівництва Печерської районної в місті Києві державної адміністрації повідомило, що згідно з архівними даними відділ приватизації державного житлового фонду Печерської райдержадміністрації, відділ приватизації державного житлового фонду Управління житлово- комунального господарства та будівництва Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, орган приватизації державного житлового фонду Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, приватизацію квартири [ADDRESS] не оформлювали. Отже, неприватизована квартира станом на 24 травня 2012 року була державним житловим фондом, знаходилась в житловому будинку комунальної власності територіальної громади міста Києва, а з моменту прийняття вищезазначеного рішення набула статусу нежилого приміщення, яким і є на цей час. Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Печерської райдержадміністрації зазначив, що згідно даних Реєстру територіальних громад міста Києва за адресою: [ADDRESS] зареєстрованих осіб не значиться. Згідно даних архівної картотеки інформація щодо реєстрації будь-яких осіб за вищевказаною адресою відсутня, а, отже, відсутні наймачі, у яких могло б виникнути право на приватизацію житла. Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» листом від 03 березня 2023 року № 432- 661 повідомила, що нежитлове приміщення з № 1 до № 3 (група приміщень № 43) літ. А у житловому будинку [ADDRESS] , загальною площею 26, 7 кв. м включено в перелік приміщень, які ЖЕД «Печерськжитло» використовує для власних потреб. Також, згідно з інформацією відділу контролю за наданням послуг Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва», у житловому будинку [ADDRESS] житлова квартира [ADDRESS] відсутня, нарахування оплати комунальних послуг не проводиться. Приватизація вказаної квартири не здійснювалась, свідоцтво про право власності не оформлювалось, а отже, відсутні підстави для державної реєстрації права власності на квартиру. З урахуванням наведеного, державна реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] , відбулась із порушенням норм законодавства та має бути скасованою шляхом затребування майна з чужого незаконного володіння. Вважає, що вказане нежитлове приміщення незаконно вибуло з права володіння, без волі власника - Київської міської ради та Печерської РДА в м. Києві, особи, якій передано спірне майно до сфери управління, тому, посилаючись на положення статті 388 ЦК України, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» позивач просив позов задовольнити. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15 травня 2023 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження у вищевказаній цивільній справі та призначено підготовче засідання у справі 05 вересня 2023 року. Одночасно з позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову шляхом заборони відчуження та накладення арешту на нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру [ADDRESS] , яка в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрована як нежитлові приміщення з № 1 по № 3 (група приміщень № 43), літ. А, загальною площею 26,7 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та зареєстрована на праві власності за [PERSON] . Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15 травня 2023 року заяву Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на однокімнатну квартиру [ADDRESS] , яка в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрована також як нежитлові приміщення з № 1 по № 3 (група приміщень № 43), літ. А, загальною площею 26,7 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та зареєстрована на праві власності за [PERSON] , шляхом заборони розпорядження. 19 червня 2023 року представник третьої особи-2 подала пояснення на позовну заяву, в яких остання просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Посилається на такі ж обставини, які викладені у позові Печерської районної в місті Києві державної адміністрації. 01 серпня 2023 року представником третьої особи-1 подано пояснення на позовну заяву, в яких остання просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05 вересня 2023 року відкладено розгляд справи у підготовчому засіданні до 23 листопада 2023 року. 26 вересня 2023 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, у якому останній просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Окрім того, просить застосувати позовну давність до спірних правовідносин, з огляду на те, що позивачу було відомо про порушене право станом на 13 січня 2017 року, оскільки Деснянське УП ГУ НП в м. Києві направляло запит щодо спірної квартири в рамках кримінального провадження. 11 жовтня 2023 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній підтримав викладені у позові обставини, просить задовольнити позов в повному обсязі. Зазначав, що до Печерської РДА у м. Києві не надходили будь-які запити Деснянського УП ГУ НП в м. Києві щодо спірного приміщення. Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно була сформована працівником РДА вже після встановлення незаконного вибуття комунального майна, зокрема, після отримання 09 лютого 2023 року службової записки, за змістом якої в ході перевірки було встановлено, що спірна квартира є нежилим приміщенням та зареєстрована на праві власності за [PERSON] . Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23 листопада 2023 року відкладено розгляд справи у підготовчому засіданні до 07 березня 2024 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07 березня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 08 травня 2024 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08 травня 2024 року розгляд справи відкладено до 02 липня 2024 року. У травні 2024 року [PERSON] подав заяву про застосування позовної давності, посилюючись на те, що позивачу з 13 січня 2017 року було відомо про порушене право, проте з цим позовом до суду він звернувся лише 29 березня 2023 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02 липня 2024 року розгляд справи відкладено до 23 вересня 2024 року. У судовому засіданні 23 вересня 2024 року представник позивача підтримав доводи, викладені у позовній заяві, просив позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечувала, просила у позові відмовити. Представник третьої особи підтримав доводи, викладені у позовній заяві, просив позов задовольнити у повному обсязі. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23 вересня 2024 року у справі оголошено перерву до 16 січня 2025 року. Представники позивача Печерської РДА м. Києва та третьої особи Департаменту комунальної власності м. Києва подали заяви суду про розгляд справи у судовому засіданні 16 січня 2025 року без їх участі та без фіксації судового засідання, просили позов задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, представник відповідача подала заяву суду про розгляд справи без їх участі, просила відмовити у задоволенні позову. Представник Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили. Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості в їх сукупності, заслухавши пояснення учасників справи, суд установив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Суд установив, що відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 10 грудня 2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» житловий будинок [ADDRESS] переданий до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, як майно комунальної власності територіальної громади міста Києва. 09 лютого 2023 року службовою запискою відділ з питань майна комунальної власності повідомив про те, що перевіркою встановлено, що квартира [ADDRESS] (яка з 2012 року є нежилим приміщенням) зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1107382280000. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (325964227) однокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 26,5 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1107382280000) зареєстрована на праві приватної власності приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Запорожець І.Г. за [PERSON] (номер запису про право власності 17979492) на підставі договору купівлі-продажу від 12 грудня 2016 року. Також, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 06 грудня 2016 року вищезазначену квартиру було зареєстровано на траві приватної власності приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Галущенко Т.А. за [PERSON] (номер запису про право власності 17845693), підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32750630 від 06.12.2016. Документ, поданий для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, серії та номер: р. 1324, виданий 06.12.2016, видавник: Галущенко Т.А., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу. Рішенням Київської міської ради від 24 травня 2012 року № 501/7838 «Про знесення змін та доповнень до рішення Київської міської ради від 27 листопада 2003 року № 255/1130 «Про переведення жилих будинків та жилих приміщень в нежилі» (позиція 84, додатку до рішення від 24 травня 2012 року № 501/7838) приміщення квартири [ADDRESS] , були переведені в нежилі. Листом від 20 лютого 2023 року № 01-11/147 Управління житлово-комунального господарства та будівництва Печерської районної в місті Києві державної адміністрації повідомило, що згідно з архівними даними відділ приватизації державного житлового фонду Печерської райдержадміністрації, відділ приватизації державного житлового фонду Управління житлово- комунального господарства та будівництва Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, орган приватизації державного житлового фонду Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, приватизацію квартири [ADDRESS] не оформлювали. Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Печерської райдержадміністрації зазначив, що згідно даних Реєстру територіальних громад міста Києва за адресою: [ADDRESS] зареєстрованих осіб не значиться. Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» листом від 03 березня 2023 року № 432- 661 повідомила, що нежитлове приміщення з № 1 до № 3 (група приміщень № 43) літ. А у житловому будинку [ADDRESS] , загальною площею 26,7 кв.м, включено в перелік приміщень, які ЖЕД «Печерськжитло» використовує для власних потреб. Згідно з інформацією відділу контролю за наданням послуг Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва», у житловому будинку [ADDRESS] житлова квартира [ADDRESS] відсутня, нарахування оплати комунальних послуг не проводиться. Відповідно до листа від 06 січня 2017 року № 105/01-50/1 на адресу Деснянського управління ГУ НП в м. Києві Національної поліції України Печерська районна у м. Києві державної адміністрації, у відповідь на лист від 04 січня 2017 року № 49/12016-14813/1 повідомила, що згідно з архівними даними відділ приватизації державного житлового фонду Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, відділ приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства та будівництва Печерської районної в місті Києві державної адміністрації приватизацію квартири [ADDRESS] не оформлювали. Ухвалою від 13 січня 2017 року cлідчий суддя Деснянського районного суду м. Києва у справі № 754/510/17 за наслідками розгляду клопотання старшого слідчого Деснянського УП ГУ НП в м. Києві Яремчука В.В. по матеріалах досудового розслідування, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016100030014813 від 17 грудня 2016 року, за ознаками кримінального правопорушення за частиною 4 статті 190 КК України, наклав арешт на квартиру [ADDRESS] . В ухвалі, зокрема зазначено, що 06 грудня 2016 р. невстановлена досудовим слідством особа, використовуючи завідомо підроблені документи, а саме: свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , та паспорт громадянина України, які нібито видані на ім`я [PERSON] , здійснила продаж вказаної квартири, на користь [PERSON] . Згідно даних реєстрових книг Київського міського бюро технічної інвентаризації квартира [ADDRESS] квартира на праві власності не реєструвалася. Згідно з архівними даними Печерської районної в м. Києві державної адміністрації приватизацію квартири [ADDRESS] не оформлювали. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, якщо нерухоме майно, що вибуло з фактичного володіння його власника за неукладеним договором купівлі-продажу, було зареєстровано за іншою особою без відповідної на те правової підстави, власник такого майна може витребувати його із чужого незаконного володіння у всіх випадках відповідно до статті 387 ЦК України. При цьому, відсутністю правової підстави в цьому випадку потрібно розуміти: реєстрацію спірного нерухомого майна за стороною неукладеного правочину; реєстрацію спірного майна за третьою особою на підставі правочину, укладеного всупереч нормам чинного законодавства. У разі, якщо спірне нерухоме майно надалі відчужене за відплатним договором, і сторона цього договору не знала і не могла знати про відсутність у продавця права його відчужувати, у зв`язку із чим така особа є добросовісним набувачем, спірне нерухоме майно також може бути витребуване його власником відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, оскільки таке майно вибуло з володіння власника (законного володільця) не з його волі (за неукладеним правочином). Наведене також узгоджується з положеннями статті 330 ЦК України, згідно з якими, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Крім цього, необхідно враховувати, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та на час розгляду справи) може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Отже, власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову (про витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України)) без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами). Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року в справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23). Аналізуючи викладене, суд дійшов висновку, що дійсний власник майна рішень про відчуження спірного нерухомого майна не приймав, а відповідач у встановленому чинним законодавством порядку право власності на вказане комунальне майно не набув, відтак майно вибуло поза волею дійсного власника, що є підставою для його витребування відповідно до статті 388 ЦК України. Частиною першою статті 143 Конституції України визначено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності. Стаття 1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» визначає, що місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою. Згідно із частиною п`ятою статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 грудня 2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» житловий будинок [ADDRESS] , як майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, переданий до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації. Рішенням Київської міської ради від 24 травня 2012 року № 501/7838 «Про знесення змін та доповнень до рішення Київської міської ради від 27 листопада 2003 року № 255/1130 «Про переведення жилих будинків та жилих приміщень в нежилі» (позиція 84, додатку до рішення від 24 травня 2012 року № 501/7838) приміщення квартири [ADDRESS] , були переведені в нежилі. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (325964227) однокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 26,5 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1107382280000) зареєстрована на праві приватної власності приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Запорожець І. Г. за [PERSON] (номер запису про право власності 17979492) на підставі договору купівлі-продажу від 12 грудня 2016 року. Тобто, право власності на спірне майно на момент пред`явлення віндикаційного позову зареєстровано за відповідачем [PERSON] . В матеріалах справи відсутні докази прийняття Київською міською радою рішень про передачу вказаного нерухомого майна у приватну власність. При цьому, позивач зазначає, що таких рішень Київська міська рада не приймала. Згідно з частинами 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як визначено у частинах першій, другій статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до частин 1, 2 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що нежитлові приміщення спірне нежитлове приміщення вибуло з володіння територіальної громади м. Києва на законних підставах. За таких обставин, позов Печерської районної в місті Києві державної адміністрації є обґрунтованим. Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 90), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 68)). Тобто, це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними [постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01.04.2020 року у справі № 610/1030/18 (пункт 40)). Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.). Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин. Оскільки, спірне нерухоме майно вибуло поза волею його власника та особи, якій передано в управління, а в інший спосіб порушене право позивача не може бути задоволено, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог Печерської районної в місті Києві державної адміністрації та витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] квартири [ADDRESS] . Разом із тим, відповідач під час розгляду цієї справи заявив про застосування позовної давності до заявлених позивачем вимог. Позовна давність це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропуску, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України). Особа, яка вважає, що її права або інтереси порушені, може звернутися до суду за їх захистом лише в межах визначеного законодавством строку. За правилами статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2022 року у справі № 138/28/20 (провадження № 61-2399св21). Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту того, що позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся своєчасно за його захистом до суду, недостатньо. Позивачу належить довести не тільки факт незнання про порушене право, а також спростувати презумпцію обізнаності про стан своїх прав, тобто довести наявність об`єктивних обставин, які перешкоджали дізнатись про порушене право. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц виклала правовий висновок про те, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц виклала правовий висновок про те, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначене є наслідком дії загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, котрі є підставами її вимог і заперечень. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. З матеріалів справи вбачається, що 13 січня 2017 року cлідчий суддя Деснянського районного суду м. Києва у справі № 754/510/17 за наслідками розгляду клопотання старшого слідчого Деснянського УП ГУ НП в м. Києві Яремчука В.В. по матеріалах досудового розслідування, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016100030014813 від 17 грудня 2016 року, за ознаками кримінального правопорушення за частиною 4 статті 190 КК України, наклав арешт на квартиру [ADDRESS] . За змістом зазначеного судового рішення 12 вересня 2016 року невстановлена досудовим слідством особа, використовуючи завідомо підроблені документи, шахрайським шляхом заволоділа квартирою [ADDRESS] та зареєструвала її на гр. [PERSON] . Крім того, 06 грудня 2016р. невстановлена досудовим слідством особа, використовуючи завідомо підроблені документи, а саме: свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , та паспорт громадянина України, які нібито видані на ім`я [PERSON] , здійснила продаж вказаної квартири, на користь [PERSON] . Згідно даних реєстрових книг Київського міського бюро технічної інвентаризації квартира [ADDRESS] квартира на праві власності не реєструвалася. Згідно з архівними даними Печерської районної в м. Києві державної адміністрації приватизацію квартири [ADDRESS] не оформлювали. 17 грудня 2016р. матеріали досудового розслідування по даним фактам були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016100030014813 за ознаками кримінального правопорушення за частиною 4 статті 190 КК України. Згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень (https://reestr.court.gov.ua) зазначена ухвала Деснянського районного суду м. Києва від 13 січня 2017 року було внесена судом до ЄДРСР 18 січня 2017 року й оприлюднене в цьому реєстрі 23 січня 2017 року. Окрім того, у матеріалах справи наявний лист Печерської районної у м. Києві державної адміністрації від 06 січня 2017 року № 105/01-50/1, адресований Деснянському управлінню ГУ НП в м. Києві Національної поліції України у відповідь на лист від 04 січня 2017 року № 49/12016-14813/1, у якому вказано, що згідно з архівними даними відділ приватизації державного житлового фонду Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, відділ приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства та будівництва Печерської районної в місті Києві державної адміністрації приватизацію квартири [ADDRESS] не оформлювали. Наведене свідчить про те, що про порушення інтересів територіальної громади м. Києва внаслідок незаконного вибуття з її володіння спірного нерухомого майна було відомо з 13 січня 2017 року під час розгляду клопотання старшого слідчого Деснянського УП ГУ НП в м. Києві про накладення арешту на квартиру [ADDRESS] у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016100030014813 від 17 грудня 2016 року. З позовом до суду позивач звернувся 24 березня 2023 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. Зазначені обставини є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Частинами третьою-п`ятою стаття 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесенням ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Враховуючи те, що позивач звернувся до суду з вимогами про витребування нерухомого майна після спливу позовної давності, не навів жодних поважних причин пропуску такого строку, а відповідач заявив про застосування позовної давності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог через сплив позовної давності. У цій справі позивач визначив відповідачем за позовом також приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Запорожець І.Г., яка не є належним відповідачем у цій справі з огляду на таке. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 126/2200/20 зазначено, що спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Державний реєстратор не може виступати належним відповідачем у такому спорі, він лише зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений (постанова Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 336/4662/19). Отже зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені обставини справи свідчать про те, що спір у цій справі існує між позивачем та [PERSON] . Приватний нотаріус не є належним відповідачем у цій справі. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та немає визначених процесуальним законом підстав для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17). Тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Запорожець І.Г. у зв`язку з їх пред`явленням до неналежного відповідача. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, у суду відсутні підстави для здійснення розподілу судових витрат між сторонами у відповідності до статті 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed