Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-26 00:00:00

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник адвокат Кулініченко Г.В. просять суд визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з допоміжними спорудами та земельну ділянку площею 0,1000 га. з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), з кадастровим номером 3222210100:01:400:0004, за адресою: [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на частину житлового будинку з допоміжними спорудами за адресою: [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право власності на частину земельної ділянки площею 0,1000 га. з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), з кадастровим номером "222210100:01:400:0004, за адресою: [ADDRESS] , обґрунтовуючи позов наступним. 10 жовтня 2018 року він зареєстрував шлюб з відповідачем, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. 07 листопада 2018 року він усиновив сина відповідача - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва народження. [INFO] від даного шлюбу в них народився син - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. 22 березня 2019 року перебуваючи у шлюбі, згідно нотаріально посвідчений договорів придбали: ?земельну ділянку площею 0,1000 га. з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарській будівель і споруд (присадибну ділянку), з кадастровим номером 3222210100:01:400:0004, за адресою: [ADDRESS] ; ?незавершене будівництво, яке має стіни з пеноблоку, загальною площею 83,4 кв.м., готовністю - 70% за договору №Д-МП-7/48, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями договорів. Придбавши незавершене будівництво вони почали спільними коштами та силами його закінчувати. 17 листопада 2020 року вони отримали витяг (декларацію) з реєстру будівельної діяльності про введення в експлуатацію будівництва за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу. 23 листопада 2020 року в зв`язку з введенням в експлуатацію будівництва вони зареєстрували на відповідача житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією інформації з Державного реєстру речових прав. Останній час сімейні відносини між ними погіршились, вони не можуть знайти порозуміння, оскільки протягом тривалого часу між ними виникають постійні сварки та суперечки, що негативно впливають на нормальний психологічний стан сім`ї, шлюбних відносин не підтримують. Ним пропонувалось відповідачу поділити майно в позасудовому порядку, але вона відмовляється, так як вказує, що вона не має ніякого права на нього. Дані дії відповідача свідчать про не можливість врегулювання спору у поза судовому порядку, а тому він змушений звернутися до суду. Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. На підставі ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Як роз`яснено в п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 Сімейного кодексу України та ст. 372 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), а згідно ст.368 ЦК України - спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно частини першої та другої статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, а згідно з ч.2 ст. 372 ЦК України, яка відповідає змісту ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що вказує на правомірність його звернення до суду. Із зустрічним позовом звернулася [PERSON] та її представник адвокат Матюшенков Д.В., зменшивши позовні вимоги, просять суд стягнути з відповідача на користь позивача, грошові кошти у розмірі 3782,50 грн., обґрунтовуючи позов наступним. 10.10.2018 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб, який було зареєстровано Кагарлицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 2121. На даний час сторони мають дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . 01.06.2022 року, відповідач відносно позивача вчинив домашнє насильство, зокрема: за місцем спільного проживання ( [ADDRESS] ), вчинив сварку, виганяв позивача з будинку та висловлював погрози фізичною розправою. За наслідком даної події, постановою Кагарлицького районного суду Київської області від 04.07.2022 року у справі № 368/538/22, відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено стягнення у вигляді 170,00 грн. штрафу. Також під час даної події позивачем було отримано закриту черепно-мозкову травму. Також у зв`язку із наведеними вище подіями, позивач звернулася до суду із заявою про розірвання шлюбу. Однак згодом на прохання та вибачення відповідача, позивач не стала притягувати відповідача до кримінальної відповідальності за нанесення їй тілесних ушкоджень та подала до суду заяву про залишення свого позову без розгляду. Поведінка відповідача не змінилася, так, 07.02.2024 року відносно останнього поліцейським СРПП ВП № 1 Обухівського РУП ГУ НП в Київській області ст. сержантом поліції Лоєвським С.О. було складено терміновий заборонний припис серії АА № 442571, за вчинення відповідачем домашнього психологічного насильства строком на 1 добу з 23:55 год. 07.02.24 по 23:55 год. 08.02.2024 року, шляхом зобов`язання відповідача залишити місце проживання заявника. Фактично з цього часу сторони разом не проживають. Однак не зважаючи на наявність припису від 07.02.2024 року, відповідач повторно, 08.02.2024 року о 02:00 год. вчинив домашнє психологічне насильство, а саме стукав у вікна, погрожував фізичною розправою та ображав нецензурними словами. 11.02.2024 року відносно відповідача поліцейським СРПП ВП № 1 Обухівського РУП ГУ НП в Київській області сержантом поліції Свірідченко В.Р. було складено терміновий заборонний припис серії АА № 442057, за вчинення відповідачем домашнього психологічного насильства строком на 1 добу з 14.18 год. 11.02.2024 по 14:18 год. 12.02.2024 року, шляхом заборони відповідачу в будь-якій контактувати із позивачем. 16.02.2024 року відповідачем повторно було вчинено психологічне насильство проти позивача, про що було повторно викликано працівників поліції. Вказані дії відповідача стали підставою розриву відносин між сторонами, та позивач була змушена повторно звернутися до суду із заявою про розірвання шлюбу. Таким чином, з огляду на вищезазначене, починаючи з 07.02.2024 сторони разом не проживають. Під час спільного проживання, сторонами 31.01.24 року на ім`я позивача було оформлено кредит в АТ "Укрсиббанк" строком до 20.02.2025 року із строком погашення. Даний кредит було отримано для цілей сім`ї сторін. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосується права одного із подружжя на отримання позики, оскільки договір позики за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном. Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Схожий за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012, від 18 грудня 2018 року у справі № 755/12668/16-ц, від 27 листопада 2019 року у справі № 133/3928/14-Ц, від 24 березня 2020 року у справі № 521/20211/16-ц, від 28 квітня 2020 року у справі № 522/16362/16-ц, від 09 червня 2020 року у справі № 522/20907/16-ц, від 12 червня 2020 року у справі № 333/324/18, від 05 листопада 2020 року у справі № 619/761/18, від 16 березня 2021 року у справі № 133/2718/18. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Враховуючи, що кредитний договір від 31.01.2024 року було укладено в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник адвокат Кулініченко Г.В. просять в задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити повністю, обґрунтовуючи наступним. Позивач вважає, що придбані нею в період фактичного припинена шлюбних відносин мобільний телефон та інше за кредитні кошті є спільним майном, в зв`язку з чим просить стягнути з відповідача кошти в розмірі 3782,50 грн. Даний кредит отримувався позивачем особисто і придбавався телефон також особисто, а тому відсутні підстави для стягнення даних коштів. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник адвокат Матюшенков Д.В. просять у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та права власності на частку майна відмовити у повному обсязі, обґрунтовуючи наступним. 07 листопада 2018 року він усиновив сина відповідача - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва народження. [INFO] від даного шлюбу в них народився син - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. 22 березня 2019 року перебуваючи у шлюбі, згідно нотаріально посвідчений договорів придбали: земельну ділянку площею 0,1000 га. з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарській будівель і споруд (присадибну ділянку), з кадастровим номером 3222210100:01:400:0004, за адресою: [ADDRESS] ; незавершене будівництво, яке має стіни з пеноблоку, загальною площею 83,4 кв.м., готовністю - 70% за договору №Д-МП-7/48, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями договорів. Придбавши незавершене будівництво сторони почали спільними коштами та силами його закінчувати. 17 листопада 2020 року сторони отримали витяг (декларацію) з Реєстру будівельної діяльності про введення в експлуатацію будівництва за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу. 23 листопада 2020 року, в зв`язку з введенням в експлуатацію будівництва сторони зареєстрували на відповідача житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією інформації з Державного реєстру речових прав. В свою чергу, відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підстави яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст. 60 СК України, на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Статтею 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути: будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту; заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя; речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної власності подружжя. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця. Аналогічна позиція викладена в постанові ВСУ від 18 травня 2016 року, справа №6-1327цс15. Насправді, нерухоме майно було придбано на особисті кошти відповідача у розмірі 24995 грн. 75 коп., що підтверджується п. 2.1. попереднього договору віл 08.11.2011 року, де зазначено наступне: продавець стверджує, що він згоден продати, а покупець стверджує, що він згоден купити нерухоме майно, вказане в п. 1.2. цього договору за загальну суму (ціну продажу) 224995 грн. 75 коп., із яких; за об`єкт незавершеного будівництва (чи у разі його добудови - житловий будинок з відповідними будівлями та спорудами) - 139 945 грн. 75 коп. та за земельну ділянку 85 050 грн. 00 коп. При чому сума 139 945 грн. 75 коп. сплачена покупцем продавцю до укладення та підписання договору у безготівковій формі через Кагарлицьке відділення ПАТ «Приватбанк", що підтверджується квитанцією № RС_ОНIU15GQONXU09BSPJ1R від 07.11.2018. Згідно вимог постанови Національного банку України від 06.06.2013 року за № 210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» решту суми (ціни продажу), а саме 85050 грн. 00 коп. покупець сплачує продавцю безготівковим перерахунком (переказом коштів) з поточного рахунку фізичної особи - покупця на вказаний продавцем його поточний рахунок, або ж за домовленістю сторін) шляхом відкриття (депозитного) рахунку на ім`я продавця на інших умовах повернення коштів, встановлених договором (стаття 1060 Цивільного кодексу України), чи іншим дозволеним чинним законодавством України способом у безготівковій Формі до 01 квітня 2019 року. Натомість до позовної заяви не надано жодних доходів позивача, яка б могла підтвердити факт придбання спірної квартири. Від моменту шлюбу 10.10.2018 року до моменту сплати частини коштів у розмірі 139 945 грн. 75 коп. 07.11.2018 року минуло лише 27 днів. Інші частини суму договору були плачені: 21.12.18р. - у розмірі 30 155,75 грн.; 16.03.19 р. у розмірі 55 331,63 грн. Суд, вислухавши сторони, їх представників, свідків, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Судом встановлено, що позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] 10 жовтня 2018 зареєстрували шлюб у Кагарлицькому районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, про що було зроблено актовий запис під № 121. Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 26.04.2024 року шлюб, зареєстрований 10 жовтня 2018 року Кагарлицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області між [PERSON] , ( [INFO] , уродженцем село Зорівка Кагарлицького району Київської області, громадянином України, паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданий 21 лютого 2006 року Обухівським РВ ГУ МВС України в Київській області, РНОКПП: [NUMBER] ), та [PERSON] , [INFO] , уродженкою с. Кип`ячка Миронівського району Київської області, Україна, громадянкою України, паспорт громадянки України № [NUMBER] , виданий 19.10.2018 року органом 3237, РНОКПП: [NUMBER] , свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , яке видане 10 жовтня 2018 року Кагарлицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис за № 121 від 10 жовтня 2018 року, було розірвано. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] на [PERSON] [INFO] , де в графі батьки зазначено - [PERSON] та [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] на [PERSON] [INFO] , де в графі батьки зазначено - [PERSON] та [PERSON] . Судовим наказом виданого Кагарлицьким районним судом Київської області від 20.03.2024 року було стягнуто з [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого: [ADDRESS] , проживає: [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , аліменти на користь [PERSON] , [INFO] , проживаючої та зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , на утримання сина - [PERSON] , [INFO] та сина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 22.02.2024 року і до досягнення дітей повноліття. Що стосується первісного позову, то слід зазначити наступне. За час шлюбу в спільну сумісну власність сторонами на підставі договору купівлі-продажу від 22.03.2019 року, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Київської області Руденком А.В. набуто: ?земельну ділянку площею 0,1000 га, яка виділена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що має кадастровий номер 3222210100:01:400:0004, і розташована за адресою: [ADDRESS] , що є предметом цього договору, що належить продавцю на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 20.01.2014 р. та було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.01.2014 року за номером запису: 4324181, реєстраційний номер земельної ділянки за цим же реєстром 271502332222, що підтверджується витягом з цього реєстру від 20.01.2014 р. за № 16425532; ?незавершене будівництво (об`єкт незавершеного будівництва), що розташоване за адресою: [ADDRESS] , побудоване в 2018 році, має стіни побудовані з піно блоків, загальною площею 83,4 кв.м., готовність 70 % і зазначене в технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виконаному 10.10.2018 р., за літерою «А», до якого примикає прибудова на літерою «а». На земельні ділянці біля незавершеного будівництва розташована свердловина за № 1. Згідно п.п. 2.1 договору продаж земельної ділянки вчинено за 139 949 грн. 75 коп., а незавершене будівництво - за 85 046 грн. 00 коп. Як вбачається з п. 1.5 договору купівлі-продажу земельної ділянки, що покупець довів до відома продавця, а продавець взяв до відома той факт, що покупець купує земельну ділянку, перебуваючи у шлюбі з [PERSON] , згода якого на купівлю вказаної земельної ділянки за кошти сім`ї була викладена в його заяві, справжність підпису на якій було засвідчено 07.11.2018 р. приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Руденком А.В. за № 1991. Крім того, в п. 1.6 договору купівлі-продажу об`єкту незавершеного будівництва зазначено, що покупець довів до відома продавця, а продавець взяв до відома той факт, що покупець купує незавершене будівництво, перебуваючи у шлюбі з [PERSON] , згода якого на купівлю вказаного об`єкту незавершеного будівництва за кошти сім`ї була викладена в його заяві, справжність підпису на якій було засвідчено 07.11.2018 р. приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Руденком А.В. за № 1991. Згідно витягу з Реєстру будівельної діяльності Єдиної електронної системи у сфері будівництва від 22.10.2020 р. було проведено реєстрацію продовженого незавершеного будівництва житлового будинку та будівництва господарських будівель і споруд на земельній ділянці площею 0,1 га, кадастровий номер 3222210100:01:400:0004, призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, власником якого була [PERSON] . Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна житловий будинок, садибного типу, загальна площа якого 95,7 кв.м., житлова площа 70,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці кадастровий номер 3222210100:01:400:0004, призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, зареєстровані за [PERSON] . Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України). Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина 1 статті 70 СК України). Зазначені норми сімейного законодавства свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17). Заперечуючи проти первісного позову відповідачем за первісним позовом [PERSON] надано наступні письмові документи: договір оренди землі від 18.09.2013 р., укладеного між [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] , та Фермерським господарством «Петрів», згідно якого останній взяв в оренду земельну ділянку площею 3,5 га, кадастровий номер 3222982900:07:001:0046, сплативши [PERSON] орендну плату; довідкою ФГ «Петрів» про те, що за усним звернення [PERSON] , остання отримала 05.08.2019 р. 20 608,00 грн. наперед орендну плату за 2020 р. та 2021 р., але відомості про мету та ціль у господарстві відсутні. Проте, надані відповідачем за первісним позовом [PERSON] документи не підтверджують, що кошти отримані [PERSON] за оренду землі пішли саме на купівлю земельної ділянки чи незавершене будівництвом, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Що стосується документу у виді дозволу на проживання для іноземців, виданого на [PERSON] , то вказаний документ не підтверджує обставин купівлі об`єкту незавершеного будівництва та земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 3222210100:01:400:0004, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , а підтверджує легітимне перебування [PERSON] на території Республіки Туреччина. Свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] пояснили про те, що надавали [PERSON] кошти для купівлі об`єкту незавершеного будівництва та земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 3222210100:01:400:0004, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , але певні докази доводяться певними засобами, тому вказані показання свідків взяти до уваги не можливо, оскільки їхні пояснення іншими доказами не підтвердженні. Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої і третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно із частинами 1, 2 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а при його відчуженні й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Згідно частини 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Аналогічні положення містяться в статті 120 ЗК України. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Згідно із цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року в справі № 6-2цс15, 13 квітня 2016 року в справі № 6-253цс16 та 12 жовтня 2016 року в справі № 6-2225цс16,постановах Верховного Суду від 07 серпня 2019 року справа № 303/1734/15-ц, 25 лютого 2019 року, справа № 199/2099/17, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) наведено правовий висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, є підстави для висновку, що відповідачка не спростувала презумцію спільності майна щодо об`єкта житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] і на нього поширюється правовий режим спільної сумісної власності, обставин для відступлення від засади рівності часток подружжя суд не встановив, а тому доводи відповідачки про те, що спірне майно є її особистим майном, оскільки вона придбала її за особисті кошти, є необґрунтованими. Згідно з частиною 2 статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що у матеріалах справи міститься достатньо доказів, які свідчать, що житловий будинок та земельна ділянка, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі Що стосується зустрічного позову, то слід зазначити наступне. Отже, спір між сторонами виник з правовідносин щодо майнових прав подружжя на майно, набуте у шлюбі, яке регулюється нормами Конституції України, Цивільного Кодексу України та Сімейного Кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 9 ст. 7 Сімейного Кодексу України, сімейні майнові відносини між подружжям регулюються нормами Сімейного Кодексу України на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Стаття 57 СК України визначає, яке майно є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що у період шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , між акціонерним товариством «Укрсиббанк» та [PERSON] 31 січня 2024 було укладено Кредитний договір № 98953578000, за умовами якого остання отримала у власність грошові кошти на умовах поворотності, строковості, платності та майнового характеру використання у розмірі 14 670,92 грн. строком на 12 місяців. Згідно товарного чеку № 1/760 384 від 31.01.2024 року було придбано: кухонний комбайн, вартістю зі знижкою 5299,00 грн.; чохол для телефону, вартістю зі знижкою 349,00 грн.; чохол для телефону, вартістю зі знижкою 329,00 грн.; відпарював, вартістю зі знижкою 2999,00 грн.; 2 захисні плівки, вартістю 798,00 грн.; сервіси, вартістю 79,00 грн.; стартовий пакет, вартістю 140,00 грн. страхування телефону - вартістю 500,00 грн. Тобто загальна вартість за придбання дитині телефону разом з аксесуарами та сервісами складає 7 565,00 грн. Для погашення заборгованості за цим кредитом позивач за зустрічним позовом сплатила 18.04.2024 - 8671,00 грн., 31.01.2024 - 500,00 грн. Згідно довідки від 18.04.2024 р. заборгованості по основному боргу та процентах не має. Вказане підтверджується копіями квитанцій, що долучені до матеріалів справи. Відповідно до положень статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України). Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18). Частиною третьою статті 61 СК України передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частин першої та четвертої статті 65 СК України дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно з наведеними нормами сімейного законодавства України умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) вказувала, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що, за своїм змістом, свідчить про їх солідарний характер, незважаючи на відсутність у законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають із правочинів, укладених в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватися при поділі майна подружжя. Крім того, для визначення, чи є боргові зобов`язання, набуті одним з подружжя, спільними та чи підлягатимуть вони врахуванню під час поділу майна, потрібно з`ясувати, чи укладено договір в інтересах сім`ї, а не у власних, а також чи використано одержане за договором в інтересах сім`ї. Якщо один з подружжя, уклавши відповідний правочин, отримує кошти чи інше майно, яке використовує в інтересах сім`ї, то в іншого виникає зобов`язання щодо повернення цих коштів. Однак якщо гроші одержано для власних потреб, таке боргове зобов`язання поділу не підлягає. Виходячи зі змісту статей 60, 65 СК України, при поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, а тому якщо боргові зобов`язання підтверджуються наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя, а виконання цього кредитного зобов`язання покладається на обох з подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц. Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок особистих коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України. Так, відповідно до статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці. Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 712/6574/16-ц. Борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, враховуються при поділі майна (пункти 23, 24 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"). Таким чином, оскільки встановлено та не заперечувалося сторонами, що у період шлюбу між сторонами, [PERSON] було взято кредит, який сторони витратили в інтересах сім`ї, а саме частина на інші потреби, а частина на потреби сина, а тому такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя. Відповідно до ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст.12 та ст.81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, суд, дійшов висновку про часткове визнання кредитного договору 98953578000 від 31.01.2024 на суму 7 565,00 грн. спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] та відповідно стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] половини суми коштів, отриманих за кредитним договором у період перебування у шлюбі у розмірі 3 782 грн.. 50 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved