Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-27 00:00:00

У грудні 2024 року [PERSON] (далі позивач або [PERSON] ) звернулася до суду з позовом, в якому просила сягнути з [PERSON] (далі відповідач або [PERSON] ) аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 5000,00 грн щомісяця на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 30.12.2024 суд ухвалою відкрив провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначив судове засідання на 28.01.2025. У судове засідання 28.01.2025 прибув представник позивача, який просив позов задовольнити з підстав зазначених у позові. Відповідач позов визнав частково. Повідомив, що може сплачувати аліменти в розмірі 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, в сумі 3200 грн на двох дітей. Зазначив, що у нього на утриманні перебуває батько, який потребує постійного догляду. У батька також є ще донька, але вона вже тривалий час проживає у Республіці Польща. Повідомив суду, що його заробітної плати, яку він отримує не вистачить для сплати аліментів у заявленому позивачкою розмірі та для прожиття відповаідача і утримання батька. Також відповідач клопотав долучити до матеріалів справи довідку про доходи, акт про встановлення факту здійснення ним постійного догляду за батьком, виписку з банківського рахунку про добровільне перерахування відповідачем коштів дітям. Представник позивача не заперечив проти долучення доказів. Позивачка обґрунтовує позовні вимоги тим, що після розірвання шлюбу з відповідачем, їхні спільні діти проживають з нею. Вона самостійно, власними силами намагається матеріально забезпечити, доглядати та виховувати спільних дітей. На момент звернення до суду з цим позовом, між сторонами не досягнуто згоди щодо способу виконання відповідачем свого обов`язку з утримання дітей. [PERSON] вважає, що стягнення з відповідача 5000,00 грн щомісячно на кожну дитину є тією мінімально необхідною сумою, яка потрібна для їх утримання та виховання. На підтвердження своїх вимог посилається на положення статей 15, 181, 182, 184 Сімейного кодексу України (далі СК України), ст. 51 Конституції України, ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989. Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 15.03.2024 у справі №159/889/24 розірвано шлюб між позивачкою та відповідачем укладений 17.09.2011. У шлюбі в [PERSON] та [PERSON] [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження № [NUMBER] від 13.04.2012. Свідоцтвом про народження № [NUMBER] від 04.07.2013 підтверджується народження у позивачки та відповідача дочки [PERSON] . З довідки про доходи виданої ТОВ «АМіЛа» від 09.01.2025 вбачається, що позивач у період з травня по грудень 2024 отримав дохід у розмірі 102 150,00 грн. Актом про встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду) від 17.07.2024 підтверджується, здійснення відповідачем догляду за батьком, який потребує стороннього догляду. З акту також видно що у батька відповідача також є дружина, яка є пенсіонеркою, та донька, яка понад 5 років проживає закордоном. Випискою по банківській картці відповідача [NUMBER] у АТ КБ «Приватбанк» сформованої за період з 01.01.2024 по 20.01.2025 видно, що відповідач перераховував кошти своїм дітям у розмірі 21 600 грн за період з січня 2024 по 20.01.2025. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Під час визначення розміру аліментів суд враховує обставини, передбачені статті 182 СК України, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Встановлюючи мінімальний розмір аліментів держава визначає лише орієнтир щодо гарантованих мінімальних меж. Отже, аліменти є важливим механізмом, який гарантує виконання батьками свого обов`язку забезпечувати дитину всім необхідним для її добробуту: соціальними благами, якісним харчуванням, житлом, розвагами, захистом та піклуванням. Правовий зв`язок між батьками та дитиною базується на її походженні й не залежить від наявності чи відсутності шлюбу між батьками. Тому обов`язок утримувати дитину зберігається незалежно від сімейного стану батьків. Відповідно до частини першої статті 191 СК України аліменти призначаються від дня пред`явлення позову. Суд визначає розмір аліментів з урахуванням усіх обставин справи, які встановлює на підставі поданих сторонами доказів. Сторони в добровільному порядку не домовились про участь батька в утриманні неповнолітніх дітей. Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років з 01.01.2024 становить 3196 грн. Законом України «Про Державний бюджет на 2025 рік» цей прожитковий мінімум з 1 січня 2025 року не змінювався. З вересня 2024 року відповідач отримує заробітну плату в розмірі 13350,00 грн з врахуванням податків і зборів. Також суд бере до уваги, що відповідач здійснює постійний догляд за батьком у якого також ще є дочка, яка як і позивач зобов`язана надавати допомогу батькові коли він потребує такої допомоги, відповідно до ст. 202 СК України. Отже, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази безпосередньо досліджені в судовому засіданні, застосувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, виходячи з мотивів наведених вище,

Outcome: partial