Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-28 00:00:00

Представник позивачки - адвокат Таргоній В.М. в інтересах позивача [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, у якій просить суд: - стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (ЄДРПОУ 40075815) на її користь 250 000 гривень в якості відшкодування моральної шкоди. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що 03 грудня 2019 року на 788 км на перегоні Харків-Пасажирський-Покотилівка в Харківському районі Харківської області, електровоз здійснив наїзд на [PERSON] , який від отриманих травм помер. Представник позивачки вказує, що смертю [PERSON] його матері [PERSON] було завдано шкоду, а саме моральну шкоду. Враховуючи, що шкоду було завдано поїздом, тобто джерелом підвищеної небезпеки - така шкода підлягає відшкодуванню незалежно від наявності вини. Також, представник позивачки вказує, що при визначенні розміру моральної шкоди позивач враховувала наступне: 1. Сам факт загибелі людини під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань його рідних, враховуючи те, що згідно з ч. 1 ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Такого, ж висновку дійшов і Верховний суд у Постанові від 02.11.2020 по справі № 133/1238/17; у Постанові від 06 квітня 2021 року по справі № 545/3210/18; у Постанові від 16 грудня 2020 року по справі № 161/3557/19. 2. Загиблий не був одруженим, його сім`я складалась лише з матері, що свідчить про близькість та стійкість життєвих зв`язків. 3. Позивачка відчуває біль та страждання пов`язані зі смертю сина, а також сум і жаль з приводу його передчасної втрати. 4. Внаслідок смерті сина позивачка назавжди позбавлена можливості отримувати від сина підтримку та допомогу як моральну так і матеріальну і жодні зусилля з її сторони не зможуть виправити ситуацію, що склалася. 5. Позивачка мала правомірні сподівання отримувати від свого сина допомогу в майбутньому. Відповідно до ч. 1 ст. 172 СК України дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 200 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. 6. Смерть дитини є найтяжчою втратою для матері, як і для будь-якої людини, не може не спричиняти зміну в психоемоційному стані позивачки. 7. Щодо часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану - попередній стан ніколи не може бути відновлений, оскільки смерть є невідворотною і непоправною втратою. 8. Щодо характеру та обсягу страждань - емоції пов`язані зі смертю є особливими емоціями, які неможливо порівняти з будь-якими іншими стражданнями через їх глибину і тяжкість. Передчасна смерть сина стала різкою психотравматичною подією. Особливу увагу заслуговує те, що страждання позивачки, пов`язані зі смертю сина, є не «одномоментними», а «триваючими», тому що його втрата є непоправною подією. Водночас, представник позивача зазначає, що встановити ціну людського життя неможливо, як і неможливо точно оцінити завдану моральну шкоду, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Відтак, представник позивачки з врахуванням наведеного та невідновності заподіяної шкоди, її тривалості та глибини страждань, позивачка оцінює розмір грошового відшкодування завданої моральної шкоди у грошовому еквіваленті 250 000 гривень. На переконання представника позивачки такий розмір є розумним і справедливим і зможе хоча б частково допомогти повивачці в організації свого життя після тяжкої втрати. За вказаних обставин позивачка змушена була звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів. Ухвалою від 28 лютого 2024 року відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 29 квітня 2024 року /а.с. 24/. 28 березня 2024 року представником відповідача - АТ «Українська залізниця» - адвокатами Прядка В. та Лаврова М., у межах строку, встановленого судом, засобами поштового зв`язку подано до суду відзив на позовну заяву, разом з доказами направлення його позивачці, у якому вони просять суд відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог до АТ «Українська залізниця» у повному обсязі /а.с.29-49/. В обґрунтування своєї правової позиції представник відповідача вказує, що за фактом настання даної події 03 грудня 2019 року було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019220000001739 та розпочато досудове розслідування. В постанові слідчого від 04 грудня 2019 року по даній події зазначено, що під час досудового розслідування у вищезазначеному кримінальному провадження виїздом на місце пригоди та слідчими заходами встановлено, що 03 грудня 2019 року, близько о 12 годині 50 хвилин машиніст електровоза (поїзда № 8553 (ЧС2№ 758 ТЧ-2 Харків) сполученням Харків-Мерефа на 788 км ПК9+58 в межах зупиночної платформи «Карачівка» перегону Харків-Пасажирський-Покотилівка в Харківському районі Харківської області зі швидкістю 70 км/годину під керуванням машиніста [PERSON] здійснив наїзд на [PERSON] , який лежав на залізничній колії по напрямку руху поїзда між двома платформами. Були проведені всі необхідні слідчі дії спрямовані на повне і всебічне дослідження обставин дорожньо-транспортної пригоди. Комісією складено акт службового розслідування аварії 12 грудня 2019 року (а.с. 42-45). Згідно п.1 Акту Обставин аварії, дата, час та місце: 03 грудня 2019 року о 12 годині 49 хвилин, на 789 км ПК9 непарної колії перегону Харків Пасс парк «Н»-Покотилівка, відокремлений підрозділ «Харківська дистанція колії» регіональної філії «Південна залізниця». Згідно п.2 Акту, номер поїзда, сполучення, машиніст та помічник машиніста: поїзд № 8553 електровоз ЧС2-578 приписного парку «Електровозне депо Харків Головне» регіональної філії «Південна залізниця» локомотивна бригада у складі машиніста [PERSON] та помічника машиніста [PERSON] . Згідно п. 3 Акту, ПІБ потерпілого, рік та дата народження, домашня адреса: [PERSON] , [INFO] , проживав за адресою: [ADDRESS] , офіційно не працює. Згідно п. 6 Акту, наявність сигналів, що застосовуються для позначення поїздів, локомотивів, відповідно до вимог інструкції з сигналізації на залізницях України: поїзд № 8553 осигналізований згідно з п.п. 10.1, 10.3 «Інструкції з сигналізації на залізницях України» ЦШ-0001, затвердженої наказом МТЗУ №747 від 23 червня 2008 року. Згідно п. 8 Акту, ким і які вживалися заходи з попередження випадку, чи подавались сигнали, застосовувалось гальмування тощо: машиніст поїзд № 8553(електровоз ЧС2-578 у складі 1 вагона-лабораторії контактної мережі) при виявленні на колії сторонню людину, чоловік знаходився лежачи на правій крайній рейці згідно напрямку руху поїзду, при наближенні поїзду чоловік підняв голову з рейок та знову поклав її, подавалися сигнали малої та великої гучності, застосовано екстрене гальмування, при цьому гальмівний шлях склав 200 метрів. Згідно п.9 Акту, Обставини аварії: 03 грудня 2019 о 12 годині 49 хвилин, на 789 км ПК 9 машиністом [PERSON] застосовано екстрене гальмування запобігаючи наїзду на сторонню особу, яка лежала в колії, не реагуючи на подачі звукового сигналу, наїзд попередити не вдалося із за малої відстані, випадок смертельний. Згідно п. 10 Акту, затримка поїздів: поїзд № 8553 - 2 год. 04 хв. Згідно п. 12 Акту, Висновок комісії: причиною випадку вважати порушення [PERSON] вимог п.п. 2.2, 2.3 «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України», затверджених наказом Міністерства транспорту України № 1059 від 22 листопада 2007 року та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24 березня 1998 року за № 193/2633. Крім того, представник відповідача посилається на вимоги п. 2.2. Правил, якими передбачено, що перед тим, як увійти в небезпечну зону (ступити на колію), потрібно впевнитись у відсутності поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо). При наближенні поїзда до перону або платформи громадяни повинні стежити за звуковими сигналами, що подаються з локомотива, моторвагонного рухомого складу та іншого спеціального самохідного рухомого складу, уважно слухати оповіщення, що передаються по гучномовному зв`язку. Крім того, представник відповідача посилається на вимоги п. 2.3. Правил, при наближенні поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо) треба зупинитись поза межами небезпечної зони, пропустити. Пішоходам забороняється: згідно п. 2.5. Правил, ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше п`яти метрів. Відтак, представник відповідача вказує, що факт порушення вищевказаних правил доведено актом службового розслідування від 12 грудня 2019 року та постановою слідчого відділу Головного управління національної поліції в Харківській області від 30 жовтня 2020 року про закриття кримінального провадження (а.с.7). Комісією локомотивного депо Харків-Головне складено 04 грудня 2019 року Акт огляду електровоза, з якого видно що прилади безпеки в справному стані та відповідають вимогам інструкції ЦТ-ЦШ-0072, гальмівні магістралі, подача піску, механізми подачі звукових сигнали малої та великої гучності справні, склоочисники справні. В поясненні машиніста електровоза [PERSON] та помічника машиніста [PERSON] зазначено, що 03 грудня 2019 року слідували поїздом «Лабораторної діагностики контактної мережі» сполученням «Харків-Мерефа», який рухався з боку станції «Харків-Пасажирський» в напрямку станції «Мерефа» побачив чоловіка, який лежав між рельс на залізничній колії, одночасно з подачею звукових сигналів застосував екстрене гальмування з подачею піску. Наїзду на чоловіка запобігти не вдалося, про що було зазначено в постанові слідчого про закриття кримінального провадження по даному випадку (а.с.7-8). На схемі складеної головним інженером дистанції колії по випадку травмування позначено місце травмування на місцевості по відношенню до колій і населених пунктів. Відтак, посилаючись на норми ЦК та на правові позиції Апеляційних судів та Верховного Суду просить суд у задоволенні позовних вимог позивачу відмовити. Відзив надійшов на адресу суду 28 березня 2024 року та долучений до матеріалів справи. Правом на подачу відповіді на відзив у встановлений судом строк сторона позивачки не скористалася. Ухвалою суду від 31 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження у справі, призначено її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 25 листопада 2024 року, встановлено загальний порядок дослідження доказів у справі /а.с. 86/. Представник позивачки за ордером - адвокат Таргоній В.М. у адресованій суду заяві заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача АТ «Українська залізниця» - Лаврова М. просила суд відмовити позивачу в повному обсязі. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Беручи до уваги думки учасників справи, викладені ними у поданих до суду письмових заявах, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що в селищі міського типу Покотилівка Харківського району Харківської області помер [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 06 грудня 2019 року Первомайським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 424 /а.с. 12/. Відповідно до копії лікарського свідоцтва про смерть № 1042/3073-ДМ19 від 04 грудня 2019 року, причиною смерті [PERSON] - пішохід, травмований при зіткненні з залізничним транспортним засобом /а.с 13/. Постановою слідчого СВ розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Харківській області майора поліції Луньова О.С. від 30 жовтня 2020 року кримінальне провадження № 12019220000001739 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 276 КК України. Було встановлено, що 03 грудня 2019 року близько 12 години 50 хвилин машиніст електровоза (поїзда № 8553 (ЧС2№ 758 ТЧ-2 Харків) сполученням Харків-Мерефа на 788 км ПК9+58 в межах зупиночної платформи «Карачівка» перегону Харків-Пасажирський-Покотилівка в Харківському районі Харківської області, з помічником машиніста [PERSON] , здійснив наїзд на [PERSON] , який лежав між рейками на залізничні колії. Внаслідок наїзду поїздом [PERSON] загинув на місці пригоди /а.с. 7-8/. Відповідно до копії висновку судово-медичної експертизи № 10-12/3073-Дм/19 від 17 грудня 2019 року, смерть [PERSON] стоїть в прямому причинному зв`язку між сполученою травмою тіла у вигляді зазначених ушкоджень, яка ускладнилась внутрішньочерепними крововиливами з подальшим розвитком набряку-набухання головного мозку, що має ознаки тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя. Згідно цього ж висновку в крові трупа встановлено етиловий спирт у кількості 4,00%о, що відповідає його вмісту при тяжкому алкогольному отруєнню. Згідно висновку судової залізнично-транспортної експертизи № № 3197/3199 від 16 вересня 2020 року запобігти залізнично-транспортній пригоді міг пішохід [PERSON] , виконавши вимоги пункту 2.3 Правил безпеки громадян у частині перебування поза межами небезпечної зони при прослідуванні поїздом № 8553 789 км ПК9 перегону Харків-Пасажирський Парк «Н» - Покотилівка. Члени локомотивної бригади поїзда № 8553 з технічної точки зору не могли запобігти його наїзду на пішохода [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 16 вересня 1988 року встановлено, що [PERSON] народився [INFO] , його батьками записані: батько - [PERSON] та мати - [PERSON] /а.с. 15/. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перш статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Згідно зі статтями 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Положення статті 23 ЦК України передбачають, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому, грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), від 23 листопада 2022 року в справі № 686/13188/21 (провадження № 61-3943св22). Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21). Таким чином, розмір моральної шкоди не є конкретно визначеною сумою, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно зі статтею 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Статтею 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що право кожного на життя охороняється законом. Частинами першої та другої статті 281 ЦК України визначено, що фізична особа має невід`ємне право на життя. Фізична особа не може бути позбавлена життя. За змістом статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до частини 2 статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно з положенням статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 461/8496/15-ц суд зазначив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, слід враховувати вимоги статей 1166, 1187 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) зазначено, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Шкода, завдана внаслідок ДТП, з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування. Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц, та від 02 листопада 2020 року у справі № 133/1238/17. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (частина друга статті 1193 ЦК України). Оскільки власником поїзд № 8553 електровоз ЧС2-578 є виробничий підрозділ «Електровозне депо Харків Головне» регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», а машиніст вказаного локомотиву [PERSON] на момент події 03 грудня 2019 року працював у цьому депо,, тому Акціонерне товариство «Українська залізниця» має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини особи, яка таку шкоду завдала. У постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18 Верховний Суд зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Суд враховує, що в даному випадку мала місце груба необережність потерпілого, який в порушення вимог Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України перебував на залізничній колії, при цьому перебував в стані алкогольного сп`яніння тяжкого ступеню, що за нормами частини другої статті 1193 ЦК України є підставою для зменшення розміру відшкодування за завдану шкоду. Відповідно до пунктів 2.1, 2.2, 2.3, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 №54, пішоходам дозволяється переходити залізничні колії тільки у встановлених місцях (пішохідні мости, переходи, тунелі, переїзди тощо); перед тим, як увійти в небезпечну зону (ступити на колію), потрібно впевнитись у відсутності поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо). При наближенні поїзда до перону або платформи громадяни повинні стежити за звуковими сигналами, що подаються з локомотива, моторвагонного рухомого складу та іншого спеціального самохідного рухомого складу, уважно слухати оповіщення, що передаються по гучномовного зв`язку; при наближенні поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо) треба зупинитись поза межами небезпечної зони, пропустити його і, впевнившись у відсутності рухомого складу, що пересувається по сусідніх коліях, почати перехід.; переходити і перебігати через залізничні колії перед поїздом (або локомотивом, вагоном, дрезиною тощо), що наближається, якщо до нього залишилося менше ніж 400 м. Дотримання зазначених Правил не вимагає від пішоходів особливих зусиль, певних навичок чи здібностей. Крім того, [PERSON] порушив п. 3 Постанови КМУ № 903 від 10.11.1995 «Про правила поведінки громадян на залізничному транспорті», відповідно до якого особи, які не належать до працівників залізничного транспорту, не мають права ходити по залізничних коліях, знаходитися у службових приміщеннях залізниці, крім приміщень, де здійснюється прийом громадян, у вагонах під час їх відстою. Визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню з відповідача, суд також враховує , що пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)», роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2020 року по справі № 752/17832/14-ц наголосила, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, §62, 12.07.2007). Суд враховує обставини смерті [PERSON] від дії джерела підвищеної небезпеки, допущення потерпілим грубої необережності, що полягала в порушенні пунктів 2.2, 2.3, 2.5 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України. В той же час суд бере до уваги, що позивачка (мати) втратила рідну людину (сина), що дійсно завдало їй моральної шкоди в зв`язку з втратою звичних життєвих зв`язків та необхідністю вживати додаткових заходів до захисту своїх прав, тому, вважає розумним, справедливим та обґрунтованим розміром моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, - 100 000,00 грн., адже сина вже не повернеш. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Доводи представника відповідача АТ «Українська залізниця» про те, що відсутність вини відповідача унеможливлює стягнення шкоди із підприємства, є безпідставними з огляду на таке. Особливі правила статті 1187 ЦК України застосовуються тоді, коли шкоду завдано джерелом підвищеної небезпеки. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Згідно з частиною п`ятою статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Оскільки, АТ «Українська залізниця» є законним володільцем джерела підвищеної небезпеки, саме воно є суб`єктом, який несе відповідальність, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Згідно Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10 лютого 2010 року, § 58). Інші аргументи та доводи сторін специфічними, доречними, важливими та суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і не здатні вплинути на рішення суду. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами частини 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з частковим задоволенням позову, з відповідача - Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави належить стягнути судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп. Враховуючи наведене та

Outcome: partial