Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-20 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив визнати трудові відносини між начальником Держаного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» [PERSON] та Державним територіально-галузевим об`єднанням «Південно-Західна залізниця» припиненими з 13 лютого 2017 року на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку дії Контракту № 5-IV від 13 лютого 2012 року, укладеного Міністерством інфраструктури України та [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що виконання [PERSON] своїх трудових обов`язків регулюється особливою формою трудового договору - Контрактом № 5-IV від 13 лютого 2012 року, укладеного Міністерством інфраструктури України та [PERSON] . Укладаючи такий Контракт сторони погодили всі його істотні умови та відповідно, строк дії Контракту - по 13 лютого 2017 року включно. Погоджуючись з Контрактом у цілому, своїм підписом [PERSON] погодив і дату закінчення його дії та був з нею згоден. Міністерство інфраструктури України не висловлювало своє бажання продовжувати трудові відносини з [PERSON] , а чинне законодавство не передбачає можливості поновлення працівника на роботі після закінчення строку дії трудового договору. Оскільки відповідач не був поновлений на роботі до закінчення строку дії його контракту - 13 лютого 2017 року, тому позивач був позбавлений можливості видати наказ про його звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, тому змушений звернутися до суду з цим позовом. Відповідач позов не визнав, заперечуючи проти позовних вимог, у відзиві зазначив, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва про поновлення відповідача від 08 липня 2016 року не виконується Залізницею без поважних причин та встановлено вину позивача у невиконанні судового рішення, що підтверджується судовими рішеннями, якими неодноразово задоволено позовні вимоги [PERSON] до Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення про поновлення на роботі, а саме: з 09 липня 2016 року по 02 серпня 2017 року (рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 серпня 2017 року, справа № 761/12013/17, https://reyestr.court.gov.ua/Review/68177589; ухвала Апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2017 року, справа №761/12013/17, провадження № 22-ц/796/10215/2017, https://reyestr.court.gov.ua/Review/69126290); з 03 серпня 2017 року по 23 березня 2018 року (рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 травня 2018 року, справа № 761/10746/18, https://reyestr.court.gov.ua/Review/75420062, постанова Апеляційного суду м. Києва від 31 жовтня 2018 року, справа № 761/10746/180, провадження №22-ц/824/1066/2018, https://reyestr.court.gov.ua/Review/77686374); з 24 березня 2018 року по 26 березня 2019 року (рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2019 року, справа № 761/46962/18, https://reyestr.court.gov.ua/Review/82736169; постанова Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2020 року, справа № 761/46962/18, провадження №22-ц/824/1662/2020,https://reyestr.court.gov.ua/Review/89871977); з 27 березня 2019 року по 06 вересня 2019 року (рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 року, справа № 761/35295/19, https://reyestr.court.gov.ua/Review/90759172); з 07 вересня 2019 року по 31 грудня 2019 року (рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 травня 2021 року, справа №761/714/21, https://reyestr.court.gov.ua/Review/97160485); з 01 січня 2020 року по 30 червня 2020 року (рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 лютого 2022 року, справа №761/24805/21, https://reyestr.court.gov.ua/Review/104106066, постанова Київського апеляційного суду від 07 березня 2024 року, справа №761/24805/21); з 01 липня 2020 року по 31 березня 2020 року (рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2022 року, справа №761/1706/22, Постанова Київського апеляційного суду від 07 червня 2023 року, справа № 761/1706/22, https://reyestr.court.gov.ua/Review/111470261); 01 січня 2021 року по 31 серпня 2021 року (рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 грудня 2023 року, справа №761/33971/23, https://reyestr.court.gov.ua/Review/116038190), 01 січня 2024 року по 28 травня 2024 року (рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2024 року, справа № 761/12027/24). ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 14 червня 2024 року вказана позовна заява, на виконання ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 26 квітня 2024 року, надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 18 червня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 20 червня 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду у спрощеному позовному провадженні /а. с. 60-61/. 10 липня 2024 року засобами Електронного суду надійшов відзив відповідача на позов, у якому також представник відповідача просила застосувати наслідки пропуску строку позовної давності /а. с. 63-79/. 27 вересня 2024 року ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача Будової Н. М. про залучення третіх осіб у справі: Міністерство розвитку громад та територій України, Кабінет Міністрів України /а. с. 96, 97-99/. 14 листопада 2024 року представник третьої особи Кабінету Міністрів України Борискевич Ю. В. подала до суду письмові пояснення щодо позову /а. с. 131-170/. 12 грудня 2024 року представник третьої особи Міністерство розвитку громад та територій України Лов`як С. С. через Електронний суд подала пояснення на позов /а. с. 171-174/. Також 12 грудня 2024 року представник позивача Будова Н. М. подала додаткові пояснення на позов /а. с. 175-180/. 17 січня 2025 року представник відповідача Клим`юк О. С. подала додаткові пояснення у справі. Представник позивача Будова Н. М. у судовому засіданні підтримала позов, просила задовольнити, з підстав, наведених у заявах по суті. Представник відповідача Клим`юк О. С. заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях. Представники третіх осіб Міністерства розвитку громад та територій України Ющенко Р. С. і представник третьої особи Кабінету Міністрів України Харчук Р. І. також просили задовольнити позов, посилаючись на свої пояснення на позов. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача, заперечення представника відповідача, думку представників третіх осіб, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 13 лютого 2012 року Міністерством інфраструктури України та [PERSON] укладено контракт № 5-ІV, відповідно до якого відповідач призначений на посаду начальника Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця». У подальшому на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 244-р відповідача звільнено з посади начальника Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» у зв`язку з невиконанням умов контракту. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року у справі № 761/10285/15-ц частково задоволено позов [PERSON] до Кабінету Міністрів України, Міністерства інфраструктури України, Державної адміністрації залізничного транспорту України, Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна Залізниця», Голови комісії з реорганізації у зв`язку із злиттям ДТГО «ПЗЗ». Зокрема, [PERSON] поновлено на посаді начальника Державного територіально - галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» з 25 березня 2015 року на умовах, визначених Контрактом № 5-IV від 13 лютого 2012 року, укладеного між Міністерством інфраструктури України та [PERSON] та Додатковими угодами до Контракту, і в цій частині рішення допущено його негайне виконання. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2016 року у частині, що стосується поновлення позивача на займаній посаді рішення Шевченківського районного суду м. Києва залишено без змін. 18 липня 2016 року Шевченківським районним судом м. Києва на виконання рішення суду в частині негайного виконання рішення про поновлення на посаді відповідача видано виконавчий лист. 04 серпня 2016 року постановою державного виконавця відмовлено у відкритті виконавчого провадження за вказаним виконавчим листом на підставі пункту 4 частини першої ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження». Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року, постанову державного виконавця від 04 серпня 2016 року визнано неправомірною та скасовано (ВП [NUMBER]). Встановлено, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року у справі №761/10285/15-ц у частині поновлення на роботі на сьогоднішній день так і не виконано. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Відповідно до ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 14 ЦПК України). Відповідно до ст. 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. У пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. Отже аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок, а не право роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після проголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржувати ся і фактично допустити його до виконання своїх попередніх обов`язків. У трудові правовідносини працівник і роботодавець вступають на підставі трудового договору, під яким розуміється угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України). Відповідно до п.8 Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 р. № 203, контракт є підставою для видання наказу (розпорядження) про призначення керівника на посаду (наймання на роботу) з дня, встановленого за угодою сторін у контракті. Пунктом 16 Порядку передбачено те, що контракт з керівником підприємства може бути розірваний на підставах, установлених чинним законодавством, а також передбачених у контракті. При цьому розірвання контракту з ініціативи органу управління майном або керівника підприємства повинно провадитися з урахуванням гарантій, встановлених чинним законодавством. Статтею 36 Кодексу законів про працю України визначено підстави припинення трудового договору, зокрема однією з підстав припинення трудового договору є: закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23 (трудовий договір може бути: п. 2 - на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, та п. 3 - таким, що укладається на час виконання певної роботи.), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Відповідно до п. 28 Контракту № 5-ІV від 13 лютого 2012 року, за два місяці до закінчення терміну дії контракту він може бути за угодою Сторін продовжений або укладений на новий чи інший термін. Пунктом 11 Контракту передбачено те, що уповноважений орган управління, зокрема, порушує клопотання перед Кабінетом Міністрів України щодо звільнення Керівника у разі закінчення терміну контракту, достроково за вимогою Керівника, а також у випадку порушень законодавства та умов контракту. Разом з тим, жодних клопотань перед Кабінетом Міністрів України щодо звільнення керівника, у зв`язку із закінчення терміну контракту Уповноважений орган управління не заявляв, жодних звернень щодо звільнення відповідача з підстав закінчення терміну контракту роботодавець до Уповноваженого органу управління також не направляв, доказів протилежного позивачем не надано. Отже, у разі виконання позивачем рішення суду про поновлення на роботі, і відповідач був би поновлений до моменту закінчення строку дії вказаного Контракту, то відповідні зміни щодо продовження його дії могли були внесені, однак позивач навмисно не виконував рішення суду і не дотримався необхідної процедури передбаченої нормами чинного законодавства України. Зважаючи на те, що позивачем недотримано процедури його поновлення на роботі, трудові відносини за контрактом фактично не припинились, рішення про таке припинення не приймалось, у зв`язку із чим трудовий контракт не міг припинити свою дію, а навпаки продовжився на той самий термін. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України. Згідно з частиною першою ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги безпідставні, у зв`язку із чим суд відмовляє у задоволенні позову. Судом враховуються роз`яснення, надані у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» про те, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження 14-306цс18), а саме, про те, що встановивши, що позовну давність пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цієї підстави, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Виходячи з норм чинного законодавства пропуск строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог і застосовується у разі наявності порушеного права, відсутність порушеного права само по собі є підставою для відмови у задоволенні позову. Оскільки суд, на підставі встановлених судом обставин, що мають значення у справі, дійшов висновку про необґрунтованість позову, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, заяви представників відповідачів про застосування строків позовної давності суд відхиляє. V. Розподіл судових витрат. Відповідачем та адвокатом Клим`юк О. С. укладено договір про надання правової (правничої) допомоги від 14 лютого 2023 року № 14/02/2023. 01 липня 2024 року до вищезазначеного договору відповідач з адвокатом Клим`юк О. С. укладено додаткову угоду № 6, якою Позивач уповноважив адвоката Клим`юк О. С. підготувати та подати відзив на позовну заяву Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» до [PERSON] про визнання трудових відносин припиненими з 13 лютого 2017 року та прийняти участь у судовому засіданні у даній справі у Печерському районному суді м. Києва. Правова допомога адвоката Клим`юк О. С. оплачена відповідно до умов вищезазначеного договору, додаткової угоди до договору у загальному розмірі 12 000, 00 грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved