Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння посилаючись на те, що 28.03.2016 р. державним реєстратором Комінтернівського районного управління юстиції Одеської області Гриб М.П. за позивачкою [PERSON] зареєстровано право власності на новозбудовані: - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 70.4 кв.м. житловою площею 50.6 кв.м. реєстраційний номер 906885351227; - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 60.3 кв.м. житловою площею 43 кв.м. реєстраційний номер 906879051227, що підтверджується інформаційними довідками від 25.04.2016 р. № 58035040 та № 58035247. Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.09.2016 р стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на грошові кошти в сумі 5 485 290 грн. Однак [PERSON] з [PERSON] ніколи знайома не була, позику у сумі 150000 доларів США від нього ніколи не отримувала, та відповідно жодного договору не підписувала, розписки про отримання позики не надавала. У час нібито підписання договору позивачка перебувала за кордоном, оскільки не є громадянкою України та в Україні постійно не проживає. Про наявність заочного рішення дізналась випадково після того, як на його виконання приватним виконавцем були здійснені виконавчі дії. Так у межах виконання виконавчого провадження № 73680657, щодо примусового виконання заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Солоньком М.М. було накладено арешт на майно [PERSON] та у подальшому майно було передано для реалізації з електронних торгів. Торги тричі не відбулися через відсутність допущених до них учасників, після чого стягувач [PERSON] виявив бажання залишити за собою не продане нерухоме майно [PERSON] 05.07.2024 р. приватний нотаріус Одеського районного нотаріального округу Валігурський М.М. на підставі актів приватного виконавця від 29.05.2024 р. видав [PERSON] свідоцтва, якими посвідчив, що останньому на праві власності належать квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] , які раніше належали [PERSON] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.08.2024 року скасовано заочне рішення від 21.09.2023 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, призначено розгляд справи за правилами загального провадження з викликом сторін. Зазначала про недобросовісність відповідача та наявність порушеної кримінальної справи № 735/4583/21 (внесеному до ЄРДР за № 4201900000000000657) за обвинуваченням [PERSON] у вчинені кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27, ч. 4 ст. 369, ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України, яка у даний час перебуває у провадженні Дарницького районного суду міста Києва. Вважала витребування майна шляхом віндикації належним способом захисту свого порушеного права з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду про те, що для витребування майна не потрібно оскаржувати, зокрема, документи, що посвідчують відповідне право, оскільки таке оскарження не є ефективним способом захисту права власника (пункт 147 постанови від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16. Просила суд витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 70.4 кв.м. житловою площею 50.6 кв.м. реєстраційний номер 906885351227; та квартиру [ADDRESS] , загальною площею 60.3 кв.м. житловою площею 43 кв.м. реєстраційний номер 906879051227. Стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати. Позивачка та її представниця адвокат Манжос А.В. у призначені судові засідання не з`являлись, будучи повідомленими своєчасно та належним чином. Від адвоката надходили заяви про зайнятість у інших судових процесах, розгляд справи у її відсутність та про відсутність заперечень про ухвалення заочного рішення. Відповідач у призначені судові засідання не з`являвся. Судом здійснювався належне повідомлення про дату, час та місце судового засідання за місцем реєстрації відповідача, однак до суду поверталися судові документи без належного вручення з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою». Рух справи: 02.10.2024 року постановлено ухвалу про відкриття провадження, призначено розгляд справи за правилами загального провадження, підготовче засідання призначено на 26 листопада 2024 року на 11.00. 26.11.2024 року судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою сторін на 10.30 23.01.2025р. 23.01.2025 року судове засідання не фіксувалось у зв`язку з неявкою сторін. За таких обставин суд вважає за можливим здійснити розгляд справи за відсутності сторін з ухваленням рішення. Розглянувши поданий позов, матеріали справи, проаналізувавши обставини, викладені у позові та матеріали справи у сукупності суд приходить до висновку про задоволення позову виходячи з наступного Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належали: -Квартира [ADDRESS] , загальною площею 70.4 кв.м. житловою площею 50.6 кв.м. реєстраційний номер 906885351227 відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майно щодо об`єктів нерухомого майна. Номер інформаційної довідки 58035040 дата та час формування 25.04.2016 09:35:31; -Квартира [ADDRESS] , загальною площею 60.3 кв.м. житловою площею 43 кв.м. реєстраційний номер 906879051227 відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майно щодо об`єктів нерухомого майна. Номер інформаційної довідки 58035247 дата та час формування 25.04.2016 09:36:59. Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.09.2016 р стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на грошові кошти в сумі 5 485 290 грн.. Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Солонько М.М. від 26.12.2023 р. накладено арешт на рухоме та нерухоме майно в тому числі : квартира [ADDRESS] , загальною площею 70.4 кв.м. житловою площею 50.6 кв.м. реєстраційний номер 906885351227; та квартира [ADDRESS] , загальною площею 60.3 кв.м. житловою площею 43 кв.м. реєстраційний номер 906879051227. 05.07.2024 року приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Валігурським М.М. відповідно до ст.61 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі акта про передачу майна стягувану у рахунок погашення боргу, складеного приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Солоньком М.М., 29 квітня 2024 року, посвідчено, що [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ), що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності майно, що складається: - квартири [ADDRESS] , та в цілому складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 50,6 кв.м, загальною площею 70,4 кв.м, Персональний меморандум асоційованого члена кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Чорноморська рів`ера» за №183 від 09.112015 року; - квартири [ADDRESS] , та в цілому складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 43,0 кв.м, загальною площею 60,3 кв.м, Персональний меморандум асоційованого члена кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Чорноморська рів`ера» за №202 від 09.112015 року; та видано [PERSON] свідоцтва про право власності на вищезгадані квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] . 30.08.2024 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі № 369/10222/23 провадження 2/369/5007/23 заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.09.2023 року по цивільній справі [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики скасовано. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] суд виходить з того, що майно у вигляді квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] , вибуло із власності позивача без її на те згоди в процесі виконання рішення суду про стягнення із позивача заборгованості яке у подальшому було скасовано. Згідно приписів п.6 ч.1 ст.3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до частини першої статті 388\~ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17.12.2014 року, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216\~ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. За змістом статті 388\~ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 у справі № 6-251цс15.. Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18), від 15.05.2019 у справі №522/7636/14. Так виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права. Статтею 41\~Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 17\~Закону України\~від 23\~лютого 2006\~року N\~3477-IV\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до статті 328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 330\~ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388\~ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388\~ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Положення статті 388\~ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. При цьому системне тлумачення статті 388\~ЦК України дає підстави для висновку про те, що в такому випадку законодавець презюмує, що у разі скасування судового акта останній не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. Тобто майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, прийнятого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. З огляду на зазначене, встановивши, що спірне майно квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] , вибули із володіння [PERSON] поза її волею, а саме: на підставі судового рішення, яке в подальшому скасовано, а тому є підстави для витребування майна набувача, яким є [PERSON] . Крім того, ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово констатував, що втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом та з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, та інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява N 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява N 43768/07)). Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. У контексті скасування помилково наданого права власності принцип належного урядування може не лише покладати на органи влади обов`язок діяти невідкладно при виправленні своєї помилки (див., наприклад, згадане рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskai v. Poland), пункт 69), але й може також вимагати виплату належної компенсації або іншого виду відповідного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. згадані рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 53, «Гладишева проти Росії» (Gladysheva v. Russia), пункт 80, та рішення у справі «Максименко та Герасименко проти України» (Maksymenko and Gerasymenko v. Ukraine), заява №49317/07, пункт 64, від 16 травня 2013 року). У зв`язку з цим Суд нагадує, що коли орган влади несе відповідальність за завдану шкоду, позитивний обов`язок держави сприяти встановленню правильного відповідача набуває ще більшого значення (див. рішення у справі «Плеханов проти Польщі» (Plechanov v. Poland), заява № 22279/04, пункт 109, від 07 липня 2009 року) Особливістю цього спору є те, що позивачка у результаті проведення електронних торгів здійснених на виконання на даний час скасованого судового рішення, втратила право власності на належне їй на праві власності майно. В той же час відповідач [PERSON] набув право власності на квартири які належали позивачу у рахунок погашення боргу наявність якого було встановленорішенням суду яке на час розгляду справи скасовано. Враховуючи справедливий баланс між інтересами суспільства, а також сторонами, суд вважає, що втрата права власності на майно набуте у рахунок погашення грошового боргу встановленого нині скасованим рішенням суду не спричинить збитків відповідачу [PERSON] , оскільки [PERSON] не позбавлений можливості отримати погашення грошової заборгованості [PERSON] , у разі визнання існування такої заборгованості за рішенням суду, що і було ціллю його звернення до суду із позовом до [PERSON] . Враховуючи викладене, суд, з урахуванням необхідності дотримання принципу пропорційності вважає, що вказані вище конкретні обставини справи обмежили права позивачки, яка власника квартир та створили для неї надмірний тягар. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 359/9424/17, від 28.07.2021р по справі №522//19112/17. Відповідно до статті 328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388\~ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Положення статті 388\~ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14- 132цс18).

Outcome: approved