Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-19 00:00:00

Представник позивача Власенко І.І. яка діє в інтересах [PERSON] 23.01.2017 року звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Галущенко Наталія Миколаївна, Баришівська сільська рада Баришівського району Київської області про визнання заповіту недійсним, яким з урахуванням уточненої позовної заяви просить визнати заповіт [PERSON] на користь [PERSON] , посвідчений 23 грудня 2014 року секретарем виконавчого комітету Селищанської сільської ради Баришівського району Київської області Прядка О.М., зареєстрований в книзі запису нотаріальних дій за № 207 недійсним. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] . В межах строку встановлено ст. 1270 ЦК України позивач подала до приватного нотаріуса КМНО Галущенко Н.М. заяву про прийняття спадщини. Зазначила, що на початку грудня 2016 року [PERSON] від приватного нотаріуса КМНО Галущенко Н.М. дізналась, що померлий [PERSON] залишив заповіт. Вважає, що заповіт не відповідає чинному законодавству і має буди визнаний недійсним, оскільки є підстави вважати, що заповіт не був підписаний особисто [PERSON] та не відповідає волі спадкодавця, що є достатньою підставою для визнання заповіту недійсним. Крім того, вважає, що підпис на заповіті підроблено, а її батькові про наявність заповіту від його імені взагалі не було відомо. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 13 березня 2017 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. В судове засідання позивач та її представник не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Від представника позивача до суду надійшла заява, якою позовні вимоги підтримує, просить задовольнити в повному обсязі, та розгляд справи провести за його відсутності та відсутності позивача. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву, якою позовні вимоги не визнає, просить розгляд справи провести за його відсутності. В судове засідання приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Галущенко Н.М. не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. В судове засідання Баришівська сільська рада Баришівського району Київської області явку свого представника не забезпечило, подала до суду заяву, якою просить розгляд справи провести без присутності представника ради, за наявними матеріалами справи. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , про що свідчить актовий запис № 14 Виконавчого комітету Селищанської сільської ради Баришівського району Київської області (т.1 а.с. 6). З матеріалів справи вбачається, що позивач по справі [PERSON] являється рідною донькою померлого [INFO] [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з земельної ділянки площею 0,30 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що належала покійному на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 063668 та житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: Київська область, Баришівський район, с. Селище площею 30,00 кв.м., що належав покійному на підставі договору від 18.03.1989 року (т.1 а.с. 87, 88). На випадок своєї смерті [PERSON] 23.12.2014 року склав заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Селищанської сільської ради Баришівського району Київської області Прядка О.М., відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі, все те, що йому буде належати на день смерті і на що він буде мати право за законом заповів сину [PERSON] (т. 2 а.с. 4). З матеріалів справи вбачається, що 07.11.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Галущенко Н.М. на підставі заяви [PERSON] було заведено спадкову справу № 136/2016 ( т. 1 а.с. 53-106). Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною 2 статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст. 1247 ЦК України. Так, цією нормою Кодексу визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4. ст. 207 цього Кодексу. Як вбачається з тексту заповіту він до підписання прочитаний уголос заповідачем [PERSON] та власноручно ним підписаний. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено. Згідно з положеннями статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу. Стаття 207 ЦК України визначає, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Крім того, згідно з положеннями статті 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. За приписами ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Заповіт є одностороннім правочином, а тому він повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У відповідності до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Спеціальною нормою, яка передбачає підстави недійсності заповіту є ст. 1257 ЦК України, якою визначено лише дві підставі недійсності заповіту. Так, згідно ч. 2 передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. За цією ж статтею недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Таким чином, слід прийти до висновку, що заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. При цьому, недійсним заповіт може бути визнаний у випадках, у яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Ухвалою суду від 12.07.2023 року у даній справі було призначено судову почеркознавчу експертизу. Експертизу доручено провести експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Оплату експертизи покладено на позивача [PERSON] . Відповідно до листа Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 03.06.2024 року матеріали справи було повернуто до суду без виконання ухвали про призначення експертизи у зв`язку із несплатою вказаної експертизи та в зв`язку з ненаданням додаткових матеріалів для проведення експертизи. Будь-яких інших доказів, які б могли підтвердити обставини викладені позивачем у поданій позовній заяві, позивачем у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України не подано. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У статті 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що оскільки позивачем не подано доказів у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України, що заповіт був підписаний не померлим, не доведено аргументи недійсності правочину, а відтак, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання спірного заповіту недійсним, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, а відтак сплачений позивачем судовий збір за подання позову до суду необхідно покласти на останнього.

Outcome: dismissed