Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-16 00:00:00

20 вересня 2024 року представник [PERSON] - адвокат Нестеченко Д.С. звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом [PERSON] , в особі законного представника [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. В обґрунтування позовних вимог, зазначено, що 10.06.2024 року приблизно о 19:15 год. біля буд. 34 по просп. Слобожанському у м. Дніпрі, [PERSON] спричинивши умисні тілесні ушкодження потерпілому [PERSON] у вигляді трьох саден на задній поверхні лівого ліктьового суглобу, в лівій надлопатковій та лівій міжлопатковій ділянці, поверхневої рани та тлі крововиливу на правій боковій поверхні язика у середній третині, що відносяться до легких тілесних ушкоджень. Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2024 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України і призначено покарання у вигляді штрафу. Окрім того, у неповнолітнього [PERSON] наявна хвороба «Локалізована (факальна) парціальна симптоматична епілепсія та епілептичні синдроми з комплексними парціальними судомними нападами, без згадки фармакорезистентну епілепсію». У зв`язку із протиправними умисними діями відповідача, [PERSON] спричинено моральну шкоду, яка полягає у моральних стражданнях, постійного відчуття страху, невпевненості в собі, погіршення стану здоров`я, внаслідок спричинених тілесних ушкоджень. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в 50000,00 гривень. З урахуванням наведеного, [PERSON] , як законний представник [PERSON] вимушена звернутись до суду із позовом в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду , завдану кримінальним правопорушенням в розмірі 50000,00 гривень та понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000,00 гривень. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Заперечення від учасників справи проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, до суду не подавались. Правом, передбаченим ст. 178 ЦПК України щодо подачі відзиву на позовну заяву відповідач не скористався. Законний представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі та зазначила, що відповідач своїми умисними діями завдав тілесних ушкоджень її неповнолітньому сину [PERSON] .. За вчинення даних дій, [PERSON] визнано винним за ч. 1 ст. 125 КК України. При цьому, вчиненням кримінального правопорушення, [PERSON] завдано моральних страждань. Представник позивача - адвокат Нестеченко Д.С. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача - адвокат Чебикін С.В. у судовому засіданні в режимі відеоконференції зазначив, що відповідач визнає позовні вимоги частково в розмірі 3000,00 гривень. На його думку, решта вимог є недоведеними, а витрати на професійну допомогу - завищеними й підлягають зменшенню до 1000,00 гривень. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтримав думку свого представника та зазначив, що він наздоганяв [PERSON] , оскільки попередньо між ними виник словесний конфлікт. Заслухавши думку учасників судового розгляду, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить наступного висновку. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Судом встановлено, що вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2024 року по справі № 202/9632/24, провадження №1-кп/202/1672/2024), який набрав чинності, [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України і призначено йому покарання у вигляді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Так, даним вироком суду встановлено, що 10.06.2024 приблизно о 19 годині 00 хвилин [PERSON] , [INFO] , рухаючись дорогами міста Дніпро на маршрутному таксі № [NUMBER] зустрів раніше невідомого йому неповнолітнього [PERSON] [INFO] , з яким у нього виник словесний конфлікт. Під час конфлікту, у [PERSON] , на ґрунті неприязних особистих відносин, виник умисел, спрямований на умисне спричинення неповнолітньому [PERSON] тілесних ушкоджень. Реалізуючи свій умисел, [PERSON] , того ж дня, тобто 10.06.2024 приблизно о 19 годині 15 хвилин, знаходячись біля зупинки, що розташована біля будинку [ADDRESS] , дочекавшись поки [PERSON] вийшов з маршрутного таксі №107, вийшов слідом за потерпілим та почав наздоганяти його. У подальшому, перебуваючи біля будинку за адресою: [ADDRESS] , знаходячись позаду [PERSON] на відстані витягнутої руки, [PERSON] схопив своєю правою рукою за шию [PERSON] та, використовуючи свою фізичну силу, повалив останнього на поверхню землі. Після чого, [PERSON] , не зупиняючись на досягнутому, перебуваючи у вищевказаному місці та у вказаний час, стоячи біля неповнолітнього потерпілого [PERSON] , схопив обома руками за руки потерпілого, підняв останнього та, використовуючи свою фізичну силу, кинув неповнолітнього потерпілого [PERSON] спиною на поверхню землі, тим самим спричинивши умисні тілесні ушкодження потерпілому у вигляді трьох саден на задній поверхні лівого ліктьового суглобу, в лівій надлопатковій та лівій міжлопатковій ділянці, поверхневої рани та тлі крововиливу на правій боковій поверхні язика у середній третині, що відносяться до легких тілесних ушкоджень. Відповідно до висновку спеціаліста судово-медичного експерта № 1676 від 11.06.2024 р. у [PERSON] виявлені тілесні ушкодження у вигляді саден на тулубі та лівій верхній кінцівці, поверхневої рани на язиці, що спричинені від дії тупого твердого предмету (предметів) та відносяться до легких тілесних ушкоджень. Згідно з висновком з медичної картки стаціонарного хворого № 4790/2 від 23.11.2023 року та виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 5685/2, [PERSON] , 07.09.2009 року з проходив стаціонарне лікування та йому поставлено заключний діагноз «Локалізована (факальна) парціальна симптоматична епілепсія та епілептичні синдроми з комплексними парціальними судомними нападами, без згадки фармакорезистентну епілепсію». Дані обставини в ході розгляду справи, сторонами не оспорювались. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Положеннями ч. 1ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України). За загальним правилом, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України). Згідно з ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною 2 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади,органу влади Автономної Республіки Крим,органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження,незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Частиною першою статті 1177 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» судам роз`яснено, що шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, в повному обсязі за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. За змістом пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до пункту 9 вищевказаної постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01, § 62). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що внаслідок неправомірних дій відповідача, який скоїв кримінальне правопорушення, [PERSON] отримав легкі тілесні ушкодження. З урахуванням обставин справи, суд вважає, що діями відповідача позивачу безумовно була завдана моральна шкода, оскільки спричинення умисних тілесних ушкоджень, є психотравмуючим фактором, що спричинив хвилювання та психологічні страждання. Водночас, враховуючи характер та обсяг таких страждань й моральних переживань, стан здоров`я потерпілого [PERSON] , відсутність будь-яких додаткових доказів, які б підтверджували доводи позовної заяви щодо наявності у [PERSON] постійного відчуття страху й невпевненості в собі, суд вважає розмір моральної шкоди, заявлений законним представником позивача, неспівмірним зі ступенем страждань [PERSON] .. Враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань позивача, завданих ушкодженням його здоров`я, ступінь вини відповідача, та виходячи із засад розумності, виваженості й справедливості, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь [PERSON] моральної шкоди в розмірі 10 000 гривень. Як неодноразово вказував ЄСПЛ та згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року; ). З урахуванням викладеного, судом висвітлено істотні аспекти доводів сторін та не надається детальна відповідь інші аргументи, використані сторонами, оскільки вони самі по собі, або в сукупності з іншими аргументами та доказами по справі, не впливають на висновки суду. Таким чином, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд доходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] , в особі законного представника [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 133 ПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України визначено порядок відшкодування витрат на правничу допомогу. Так, відповідно до вимог вказаної статті витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 09 вересня 2024 року між [PERSON] та адвокатом Нестеченком Д.С. укладено договір про надання правової допомоги, яким визначено винагороду за надані послуги в сумі 15000,00 гривень. Дану винагороду було сплачено [PERSON] , що підтверджується квитанцію до прибутково-касового ордеру № 09/09/24 до договору про надання правової допомоги від 09.09.2024 року. Під час розгляду справи стороною представником позивача було заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 1000,00 гривень. Так, вирішуючи питання розподілу витрат на правову допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial