Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, в якій позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 30000,00 грн. В обґрунтування позову вказує, що в тексті клопотання від 29.12.2004 року позивач докладно вказав які фрагменти в оригіналах ордерів необхідно дослідити при проведенні почеркознавчої експертизи. Виходячи з того факту, що ініціатором призначення експертизи, її предмету, питань для експерта місця проведення був позивач та суд задовольнив його клопотання, то питання які ставив суддя Дружинін К.М. повинні були точно співпадати з зазначеними у клопотанні. Однак суддя Дружинін К.М. у клопотанні про призначення експертизи призначив експертизу не того фрагменту документів, не повно вказав щодо яких питань необхідно провести експертизу, що являлось не коректним та розмитим, допускало зміщення уваги експерта від потрібних фрагментів та могло призвести до дослідження зовсім не тих, не оспорюваних записів, в ордерах. Виправлення предмету дослідження відбулось тільки після активного неодноразового втручання, з зазначенням на помилки які необхідно виправити. Отже, суддею Індустріального районного суд м. Дніпропетровська Дружиніним К.М. допущено неналежний розгляд клопотання про призначення експертизи чим була завдана моральна шкода, яку позивач оцінює у розмірі 30000,00 грн. Ухвалою суду від 09.07.2021 року цивільну справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 06.03.2023 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про відвід судді. Ухвалами суду від 24.10.2023 року, від 31.01.2024 року, від 28.10.2024 року\~\~за клопотаннями позивача витребувано докази. У судовому засіданні позивач просив позов задовольнити. Пояснив, що суддя Дружинін К.М. при розгляді клопотання про призначення експертизи у справі за позовом до приватного підприємства «Термоізоляція» про стягнення суми заборгованості та моральної шкоди, зазначив невірний фрагмент для дослідження, що призвело до порушення прав позивача та завдання йому моральної шкоди, оскільки він був змушений докласти додаткових зусиль для захисту своїх прав. Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, оскільки позов пред`явлений до неналежного відповідача та позивачем не надано доказів завдання йому моральної шкоди. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що \~в січні 2003 року [PERSON] звернувся до Індустріального районного суд м. Дніпропетровська з позовом до приватного підприємства «Термоізоляція»\~ про стягнення заборгованості за договорами підряду про надання юридичних послуг № 4 від 07.06.1998 року та № 5 від 07.06.1998 року, в якому просив: стягнути з відповідача на його користь 6 600 грн.; зобов`язати відповідача виконати договір № 4 та видати позивачеві довіреність від свого імені і за свій рахунок на представництво їх інтересів і продовження роботи по договору №4; зобов`язати відповідача офіційно в письмовій формі проінформувати про хід судового засідання в Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська за позовом до Шамильян, Баєва і надати копії всіх отриманих документів по справі; зобов`язати відповідача виконати договір № 5 та видати позивачеві довіреність від свого імені і за свій рахунок на представлення їх інтересів і продовження робіт за договором; зобов`язати відповідача виконати договір № 7 та видати позивачеві довіреність, копії всіх отриманих по справі документів та проінформувати про хід справи. Рішенням Індустріального районного суд м. Дніпропетровська від 17.10.2012 року у справі №2/0417/87/2012 в задоволені позовних вимог [PERSON] - відмовлено у повному обсязі. Вказане рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.08.2013 року. Згідно ухвали судді Індустріального районного суд м. Дніпропетровська Дружиніна К.М. від 29.12.2004 року у справі за позовом [PERSON] до приватного підприємства « Термоізоляція» про стягнення суми заборгованості та моральної шкоди було призначено почеркознавчу експертизу. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Судом враховується, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Нормою ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.ст. 2, 4\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно ч. 2 ст.\~48\~Цивільного процесуального\~кодексу України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідно до ч.2 ст. 2 Цивільного кодексу України самостійним учасником цивільних відносин є Держава Україна. Відповідно до ст. 164 Цивільного кодексу України, Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Держава може створювати юридичні особи публічного права. Стаття 176 Цивільного кодексу України передбачає, що юридичні особи, створені Державою не відповідають за зобов`язаннями Держави. Конституційний суд України у рішенні від 03.10.2001 №12-рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою вказує наступне. Державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. Таким чином, Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області не уособлює собою державу Україна. Частиною 2 ст. 95 Конституції України встановлено, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. Пунктом 8 ст. 7 Бюджетного кодексу України передбачено принцип цільового використання бюджетних коштів - бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями та бюджетними асигнуваннями. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Бюджетного кодексу України, бюджетна система України і Державний бюджет України встановлюються виключно цим Кодексом та законом про Державний бюджет України. Якщо іншим нормативно-правовим актом бюджетні відносини визначаються інакше, ніж у цьому Кодексі, застосовуються відповідні норми цього Кодексу. Отже, кошти Державного бюджету України не належать Головному управлінню Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, як юридичній особі, остання лише здійснює їх розрахунково-касове обслуговування. Звертаючись до суду із даним позовом, позивач визначив як відповідача державу Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, при цьому, в позовній заяві не викладає обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги до цього відповідача. Так, позовні вимоги не містять жодного посилання на те, якими саме діями чи бездіяльністю Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області було завдано шкоду позивачу, не наведено жодного доказу якими самими діями (бездіяльністю) Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області порушило права позивача, не має жодного обґрунтування чи доказу вини Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області. Між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області та позивачем взагалі відсутні будь-які правовідносини, тобто відповідач не порушував права, свободи чи інтереси позивача. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 Цивільного процесуального кодексу України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. За змістом ст.\~51\~ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності, суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Представником відповідача в судових засіданнях неодноразово зазначалось, що Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області не є належним відповідачем у цій справі. При цьому, позивачем клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення співвідповідача не заявлялось. Зважаючи на викладене, з урахуванням того, що Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області є неналежним відповідачем, тому у задоволенні позову слід відмовити. Окрім цього суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді). За наявності для цього підстав і у визначеному законом порядку суддя може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності за відповідну неналежну поведінку. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Аналогічну позицію висловлено у пункті 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється насамперед за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до ЄСПЛ. Позивачем не заявлялись позовні вимоги до Індустріального районного суд м. Дніпропетровська чи судді Дружиніна К.М. Разом з цим, фактично пред`явлений позов грунтується на тому, що позивач не погоджується з діями судді під час розгляду цивільної справ. Таким чином, у разі незгоди з діями чи процесуальними рішеннями судді під час розгляду цивільної справи, позивач повинен діяти у порядку передбаченому цивільним процесуальним законодавством. У зв`язку з відмовою у позові судові витрати покладаються на позивача. Оскільки судді Куцеволу В.В. було надано день відпочинку - 31.01.2025 року за раніше відпрацьований вихідний день, повний текст рішення складено 03.02.2025 року.

Outcome: dismissed