Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-23 00:00:00

02.09.2024 позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до Міністерства юстиції України, зазначивши третіми особами приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу Мирончук О.В., державного реєстратора Великоберезької сільської ради Берегівського району Закарпатської області Марочканич В.Й., в якому просили суд: визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 15 лютого 2024 року № 429/5; визнати протиправним та скасувати висновок Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації від 08 лютого 2024 року за результатами розгляду скарги Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 20 грудня 2023 року № 5/7/5/1-4819, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22.01.2024 за № СК-646-24. 07.10.2024 позивачі уточнили свої позовні вимоги та просили суд: визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 15 лютого 2024 року № 429/5; визнати протиправним та скасувати висновок Центральної Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 08 лютого 2024 року за результатами розгляду скарги Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 20 грудня 2023 року № 5/7/5/1-4819, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22.01.2024 за № СК-646-24. Свої позовні вимоги обґрунтовували тим, що ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 30 серпня 2022 року затверджено мирову угоду, укладену між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] згідно з якої [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з іншої сторони, у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів щодо погашення заборгованості за розпискою від 25 листопада 2010 року, уклали мирову угоду, в якій, [PERSON] визнав свої зобов`язання по сплаті суми боргу перед стягувачем [PERSON] та запропонував погасити даний борг шляхом передачі належного йому, згідно з договору дарування від 25 листопада 2010 року, нерухомого майна, а саме житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , у власність стягувачу [PERSON] та реєстрації за нею на дане майно права власності. [PERSON] на підставі вищевказаної ухвали суду про затвердження мирової угоди набула право здійснити реєстрацію права власності на нерухоме майно - житловий будинок, загальною площею 442,16 кв. м, який розташований за адресою: [ADDRESS] , у компетентних органах. Дана мирова угода є підставою для реєстрації права власності за [PERSON] на житловий будинок, площею 442,16 кв. м, який розташований за адресою: [ADDRESS] . 16 вересня 2022 року держаним реєстратором Великоберезької сільської ради Берегівського району Закарпатської області Марочканичем В. Й. на підставі заяви [PERSON] від 16 вересня 2022 року зареєстровано перехід права власності на житловий будинок від [PERSON] до [PERSON] у порядку пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Приватним нотаріусом Мирончук О. В. зареєстровано 1/2 частку у праві власності на житловий будинок за [PERSON] на підставі посвідченого нею свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя) від 07 червня 2023 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1740. Однак, позивачам стало відомо, що наказом Міністерства юстиції України від 15 лютого 2024 року № 429/5 за скаргою Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 20 грудня 2023 року №5/7/5/1-4819 анульовано рішення від 19 вересня 2022 року № 64845649 державного реєстратора Великоберезької сільської ради Берегівського району Закарпатської області Марочканича В.Й. від 07 червня 2023 року, № 67925273 приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу Закарпатської області Мирончук О.В. Відповідно до висновку Центральної колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , належав [PERSON] , як громадянину РФ, а тому, на думку колегії, державним реєстратором Марочканичем В. Й. та приватним нотаріусом Мирончук О.В., не було дотримано вимоги постанови Кабінету Міністрів України «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією російської федерації» від 03 березня 2022 року № 187 щодо заборони відчуження майна належного громадянам пов`язаними з державою-агресором. Позивачі вважають, що вищезазначений наказ Міністерства юстиції України від 15 лютого 2024 року та висновок Центральної колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 09 січня 2020 року від 08 лютого 2024 року, є протиправними, оскільки порушують принцип реєстраційного підтвердження володіння майном та підлягають скасуванню, виходячи з таких підстав. Позивачі вважають, що на час вчинення оскаржуваної реєстраційної дії державний реєстратор, здійснивши перевірку відповідності відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяжень, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відомостям що містяться у поданих/отриманих документах, як це передбачено статтею 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час здійснення реєстрації), прийняв правомірне рішення про реєстрацію права власності за [PERSON] з дотриманням норм чинного законодавства. Будь-яких суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, наслідки наявності яких передбачені статтею 24 зазначеного Закону, не існувало. Скасування державної реєстрації права власності позбавить права позивачку звернутись із позовом щодо стягнення заборгованості, оскільки ухвала суду першої інстанції про затвердження мирової угоди набрала законної сили і зміні не підлягає. Скасовуючи рішення держаного реєстратора Великоберезької сільської ради Берегівського району Закарпатської області Марочканича В.Й. від 16 вересня 2022 року, Міністерство юстиції України вийшло за межі своїх повноважень, так як самостійно визначило, що ухвала суду про затвердження мирової угоди, відповідно до якої державним реєстратором зареєстровано перехід права власності на житловий будинок від [PERSON] до [PERSON] , у порядку пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», постановлена з порушенням вимог чинного законодавства. Крім того позивачі стверджують, що ухвала Берегівського районного суду Закарпатської області від 30 серпня 2022 року про затвердження мирової угоди, яка набрала законної сили, з підстав невідповідності її закону чи порушення прав чи охоронювані законом інтереси інших осіб до суду вищої інстанції оскаржена не була. Щодо дій приватного нотаріуса Мирончук О. В., то Колегія Міністерства юстиції України встановила, що на підставі рішення приватного нотаріуса зареєстровано 1/2 частку у праві власності на житловий будинок за [PERSON] на підставі посвідченого нею свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя), які є громадянами України, від 07 червня 2023 та зареєстрованого в реєстрі за № 1740. Вказана Колегія дійшла висновку, що рішення приватного нотаріуса Мирончук О.В., підлягає анулюванню, як таке, що випливає з факту прийнятого з порушенням оскаржуваного рішення державного реєстратора, оскільки також призвело до внесення недостовірної інформації до Державного реєстру прав. Проте, порушень приватним нотаріусом зазначеної норми Міністерством юстиції України встановлено не було. Приватний нотаріус Мирончук О.В. встановила відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями та не виявила будь-які суперечності, оскільки попереднє рішення про державну реєстрацію держаного реєстратора Великоберезької сільської ради Берегівського району Закарпатської області Марочканича В.Й. було чинним та не скасованим. Тому позивачі вважають, що скасування рішення приватного нотаріуса Мирончук О. В. про державну реєстрацію речових прав на 1/2 частку у праві власності на житловий будинок за [PERSON] на підставі посвідченого нею свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя) від 07 червня 2023 та зареєстрованого в реєстрі за №1740, зумовлено встановленням, на думку Колегії Міністерства юстиції України, факту протиправності прийняття рішення від 19 вересня 2022 року №64845649 державним реєстратором Великоберезької сільської ради Берегівського району Закарпатської області Марочканича В.Й., а не наявністю у діях вказаного приватного нотаріуса ознак порушення вимог чинного законодавства. За таких обставин, позивачі вважають, що Міністерство юстиції України не мало законних мотивів для прийняття рішення щодо анулювання рішення від 19 вересня 2022 року №64845649 державного реєстратора Великоберезької сільської ради Берегівського району Закарпатської області Марочканича В.Й. від 07 червня 2023 року, № 67925273 приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу Закарпатської області Мирончук О.В., оскільки такі рішення прийняті відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Крім того, вказаний наказ Міністерства юстиції України порушує права позивачів, як власників нерухомого майна, а тому є протиправним і підлягає скасуванню. На думку позивачів Міністерство юстиції України перейняло функції суду вищої інстанції з питань відповідності законності ухвали суду про затвердження мирової угоди щодо визначення переходу права власності на нерухоме майно до іншої особи. З огляду на викладене, позивачі просили суд визнати протиправним та скасувати вищезазначені наказ Міністерства юстиції України та висновок Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації за результатами розгляду скарги Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України. В судовому засіданні представник позивачів підтримав позовні вимоги в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача Міністерства юстиції України заперечувала проти задоволення позовних вимог та поросила відмовити у їх задоволенні, подавши відзиві від 29.09.2024 (вхідна дата документу). Представник третьої\~особи,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмета спору\~на стороні\~відповідача Служби\~безпеки України\~(залучено за ухвалою суду від 01.10.2024), заперечував проти задоволення позовних вимог та поросив відмовити у їх задоволенні. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України). Відповідно до частин першої, дев`ятої, десятої статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Порядок розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Міністерства юстиції України визначається Кабінетом Міністрів України. Рішення, дії або бездіяльність Міністерства юстиції України та його територіальних органів можуть бути оскаржені до суду. Згідно з принципом диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно цивільного процесуального законодавства, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (cт. 13 ЦПК України). Разом із цим, за ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як передбачено ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши надані докази, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Так, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав №334932705 (т. 1 а.с. 17-18, 21-22) частка у праві спільної часткової власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення про Державну реєстрацію прав та їх обтяжень №67925273 від 07.06.2023 приватного нотаріуса Мирончук О.В., належить [PERSON] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав №310154434 (т. 1 а.с. 19-20) житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення про Державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) №64845649 від 19.09.2022 [PERSON] , належить [PERSON] . Згідно з наказу Міністерства юстиції України (т. 1 а.с. 26): 1. Скаргу Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 20.12.2023 № 5/7/5/1-4819 задовольнити. 2. Визнати прийнятими з порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та анулювати рішення від 19.09.2022 №64845649 державного реєстратора Великоберезької сільської ради Берегівського району Закарпатської області Марочканича Володимира Йосиповича від 07.06.2023, № 67925273 приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу Закарпатської області Мирончук Оксани Василівни. 3. Виконання наказу покласти на Офіс протидії рейдерству. Згідно з висновку від 08.02.2024 (т. 1 а.с. 27-32) Центральної Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції прийнято рішення: 1. Скаргу Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 20.12.2023 № 5/7/5/1-4819 задовольнити. 2. Визнати прийнятими з порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та анулювати рішення від 19.09.2022 № 64845649 державного реєстратора Великоберезької сільської ради Берегівського району Закарпатської області Марочканича Володимира Йосиповича, від 07.06.2023 № 67925273 приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу Закарпатської області Мирончук Оксани Василівни. Із свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] (т. 1 а.с. 37) видно, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 13.11.1993, про що Н. Реметівською с/радою Берегівського району Закарпатської області зроблено актовий запис №10. Після укладення шлюбу прізвище дружини « [PERSON] ». Згідно зі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 07.06.2023 (т. 1 а.с. 38, 180) приватний нотаріус Мирончук О.В., на підставі спільної заяви подружжя [PERSON] та [PERSON] , посвідчив, що [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності частка на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно з ухвали Берегівського районного суду від 30.08.2022 у справі №297/1891/22 (т. 1 а.с. 39-43) за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів: Затверджено мирову угоду, укладену між позивачем [PERSON] , з однієї сторони, та відповідачем [PERSON] , з іншої сторони, згідно з якої: 6. Відповідач [PERSON] визнає право власності за Позивачем [PERSON] на майно житловий будинок, загальною площею 442,16 кв. м, за адресою: [ADDRESS] . 7. Позивач на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди набуває право здійснити реєстрацію права власності на нерухоме майно житловий будинок, загальною площею 442,16 кв.м, який розташований за адресою: [ADDRESS] , у компетентних органах. Згідно скарги Департаменту захисту національної державності СБУ до Офісу протидії рейдерству Міністерства юстиції України №5/7/5/1-4819 від 20.12.2023 року (т. 1 а.с. 172-173) встановлено факт незаконної перереєстрації об`єкта нерухомого майна (житлового будинку) з боку громадянина рф [PERSON] ( [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , паспорт громадянина рф [NUMBER] від 27.09.2000 року, ІПН [NUMBER] , посвідкою на постійне чи тимчасове перебування в Україні - не документувався), який з метою захисту належного йому майна від примусового вилучення перереєстрував право власності на житло, всупереч забороні встановленій Постановою КМУ від 03.03.2022 №187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією російської федерації». Станом на 03.03.2022 (дата затвердження Постанови КМУ №187) будівля за адресою: [ADDRESS] , належала громадянину рф [PERSON] . Тому слід провести перевірку правомірності прийнятого рішення державного реєстратора Марочканича В.Й. та приватного нотаріуса Берегівського нотаріального округу Мирончука О.В. щодо факту перереєстрації об`єкта нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] та у разі встановлення факту протиправної реєстрації прав на нерухоме майно, скасувати рішення про державну реєстрацію на вказаний об`єкт. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав №357999511 (т. 1 а.с. 178-179) житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування належить [PERSON] , який не є громадянином України. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав №357998900 (т. 1 а.с. 176-177) право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі ухвали суду 297/1891/22 від 30.08.2022, [PERSON] зареєстровано за [PERSON] та в подальшому на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя приватний нотаріус Мирончук О.В. зареєстрував спільну сумісну власність на вказаний будинок, а саме частка за [PERSON] , частка за [PERSON] . Із заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №52423497 від 16.09.2022 (т. 1 а.с. 181) видно, що [PERSON] звернулась з такою заявою до реєстратора Великоберезької сільської ради Берегівського району Марочканич В.Й. щодо реєстрації права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Згідно з рішення державного реєстратора Марочканича В.Й. №64845649 від 19.09.2022 (т. 1 а.с. 184) проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] . Із заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №55668393 від 07.06.2023 (т. 1 а.с. 186) видно, що [PERSON] звернулась з такою заявою до приватного нотаріуса Мирончук О.В. щодо реєстрації права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Згідно з рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Мирончук О.В. №67925273 від 07.06.2023 (т. 1 а.с. 185) проведено державну реєстрацію права власності за заявою. Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №334932502 (т. 1 а.с. 186-187) державний реєстратор Марочканич В.Й. на підставі ухвали суду в справі №297/1891/22 від 30.08.2022 зареєстрував право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] . Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №334932502, №334932705, №334932782, №310154434 (т. 1 а.с. 186-191) право власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] на підставі договору дарування належало [PERSON] , в подальшому на підставі ухвали суду №297/1891/22 перейшло до [PERSON] , в подальшому на підставі свідоцтва право на частку в спільному майні частка перейшла до [PERSON] . Згідно з повідомлень і телефонограм (т. 1 а.с. 191-201) Міністерство юстиції України повідомляло приватного нотаріуса Мирончук О.В., державного реєстратора Марочканича В.Й. про розгляд скарги Департаменту захисту національної державності СБУ, які в свою чергу заявляли клопотання та надавали свої пояснення. Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень (далі Закон № 1952-IV) встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових драв на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру прав. Відповідно до пунктів 1,4 частини першої статті 3 Закону № 1952-IV загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, а також внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом. Частиною першою статті 22 Закону № 1952-IV визначено, що документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV визначено, що державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; виконання вимог, визначених статтею 27-2 цього Закону, - у разі державної реєстрації спеціального майнового права на об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості (крім випадків автоматичної реєстрації такого права згідно із законом); 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; 3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії. Згідно з пунктами 4, 5 частини першої статті 18 Закону № 1952-IV до порядку державної реєстрація віднесено перевірку документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень, прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав). Відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав, проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості. Частиною першою статті 31-1 Закону № 1952-IV передбачено, що реєстраційні дії на підставі судових рішень проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником. Відповідно до статей 12-1, 20 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 03.03.2022 № 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами України у зв`язку з військовою агресією російської федерації» (далі - постанова КМУ № 187). Відповідно до частин першої та другої статті 20 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» правовий статус та обмеження прав і свобод громадян та прав і законних інтересів юридичних осіб в умовах воєнного стану визначаються відповідно до Конституції України та цього Закону. В умовах воєнного стану не можуть бути обмежені права і свободи людини і громадянина, передбачені частиною другою статті 64 Конституції України. Частиною другою статті 64 Конституції України визначено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод, із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Згідно з підпунктів 2 та 3 пункту 1 постанови КМУ №187 в редакції, яка діяла на момент прийняття рішення державним реєстратором Марочканичем В.Й. №64845649 від 19.09.2022, яким проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , для забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави України у зв`язку з військовою агресією рф встановлено до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, встановлено мораторій (заборону), зокрема, на відчуження, передачу в заставу, будь-які інші дії, які мають чи можуть мати наслідком відчуження нерухомого майна, цінних паперів, корпоративних прав, транспортних засобів, повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання рф або особами, пов`язаними з державою-агресором, крім безоплатного відчуження на користь держави Україна; відчуження, передачу в заставу, будь-які інші дії, які мають чи можуть мати наслідком відчуження нерухомого майна, цінних паперів, корпоративних прав, транспортних засобів, повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання на користь осіб, пов`язаних з державою-агресором, або на користь рф. Крім того, положеннями пункту 2 постанови КМУ № 187 було установлено, що: 1) правочини (у тому числі довіреності), укладені з порушенням мораторію, визначеного пунктом 1 цієї постанови, у тому числі якщо ними передбачається відповідне відчуження у майбутньому, є нікчемними; 2) нотаріальне посвідчення правочинів, що порушують мораторій, визначений пунктом 1 цієї постанови, забороняється. Державна реєстрація або інше визнання державними органами, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, державними реєстраторами юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, державними реєстраторами речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, особами, які надають публічні (адміністративні) послуги, правочинів, укладених з порушенням мораторію, визначеного пунктом 1 цієї постанови, забороняється. Отже, законодавство України на момент прийняття оскаржуваного рішення містило пряму заборону на здійснення державної реєстрації прав у випадках, передбачених постановою КМУ № 187. Відповідно до абзацу четвертого пункту 8 Порядку № 1127 під час формування та реєстрації заяви державний реєстратор обов`язково зазначає відомості, передбачені Порядком ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141 (далі Порядок № 1141), та виконує всі дії, пов`язані з перевіркою та внесенням відомостей про ідентифікованого суб`єкта речового права, обтяження, у тому числі верифікацію відомостей про унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі, на підставі відомостей, отриманих із електронних інформаційних систем, передбачених зазначеним Порядком. Пункт 4 Порядку № 1141 ведення Державного реєстру прав передбачає, зокрема, формування та/або реєстрацію заяв у сфері державної реєстрації прав, у тому числі заяв власників про заборону вчинення реєстраційних дій, у базі даних заяв; виготовлення та долучення до заяв у сфері державної реєстрації прав чи судових рішень щодо заборони (скасування заборони) вчинення реєстраційних дій сканованих копій документів у паперовій формі; пошук відомостей у Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині. Так, з відомостей Державного реєстру встановлено, що державний реєстратор Марочканич В.Й. під час проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок за [PERSON] в архівній складовій Реєстру прав власності на нерухоме майно мав інформацію про право власності на житловий будинок [PERSON] , який не є громадянином України. Однак, незважаючи на наявність заборон, визначених постановою КМУ № 187, державним реєстратором Марочканичем В.Й. прийнято рішення про державну реєстрацію прав на житловий будинок, що призвело до відчуження майна, яке належало громадянину країни-агресора. Таким чином, рішення державного реєстратора Марочканича В.Й. №64845649 від 19.09.2022, яким проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , прийняте з порушенням Закону № 1952-IV, а відтак підлягало анулюванню. Крім того, на підставі відомостей Державного реєстру прав встановлено, що на підставі рішення державного приватного нотаріуса Мирончук О.В. №67925273 від 07.06.2023 зареєстровано частку у праві власності на житловий будинок за [PERSON] на підставі посвідченого нею Свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя) від 07.06.2023 та зареєстрованого в реєстрі за № 1740. Вказане рішення приватного нотаріуса Мирончук О.В. підлягало анулюванню як таке, що випливало з факту прийнятого з порушенням рішення державного реєстратора Марочканича В.Й. №64845649 від 19.09.2022. Тож, у зв`язку із вищевказаним порушеннями законодавства у сфері здійснення державної реєстрації прав, Міністерством юстиції на підставі висновку Колегії від 08.02.2024 було прийнято наказ №429/5 від 15.02.2024 «Про задоволення скарги», з яким суд погоджується та який вважає правомірним. Разом з тим, суд вважає за необхідне зауважити, що вищевказаний висновок Колегії не є рішенням суб`єкта владних повноважень, яке створює правові наслідки, а є підставою для прийняття відповідного наказу Міністерством юстиції України, оскільки Колегія це лише консультативно-дорадчий орган і висновок, прийнятий Колегією, має рекомендаційний характер. Так, порядок створення Мін`юстом та його територіальними органами Колегій з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін`юсту, організаційні та процедурні засади діяльності Колегій визначено Положенням про Колегії з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 09 січня 2020 року № 71/5 (далі Положення № 71/5). Відповідно до абзацу першого пункту 2 Положення № 71/5 Колегії є постійно діючими консультативно-дорадчими органами при Мін`юсті та його територіальних органах, що в межах повноважень, визначених Порядком розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1128, здійснюють колегіальний розгляд скарг у сферах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і державної реєстрації юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, фізичних осіб - підприємців та відокремлених підрозділів юридичної особи, утвореної відповідно до законодавства іноземної держави (далі - скарги). За результатами розгляду скарги Служби безпеки України Колегія сформувала висновок від 08.02.2024, в якому рекомендувала скаргу Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 20.12.2023 № 5/7/5/1-4819 задовольнити. Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно із пунктом 1 Положення № 228 Міністерство юстиції України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міністерство юстиції України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України. Відповідно підпункту 83-10 пункту 4 Положення № 228 Мін`юст, відповідно до покладених на нього завдань, розглядає відповідно до закону скарги на рішення, дії або бездіяльність державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Мін`юсту та приймає обов`язкові до виконання рішення. Пунктом 10 Положення № 228 визначено, що Мін`юст у межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, здійснює організацію і контроль за їх виконанням. Правові засади та процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовано Законом № 1952-IV. Порядок та процедура розгляду скарг на рішення дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав визначено статтею 37 Закону № 1952-IV та Порядком №1128. Положеннями абзацу першого частини першої статті 37 Закону № 1952-ІV передбачено, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов`язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Повноваження у сфері розгляду скарг розмежовано між Міністерством юстиції України та його територіальними органами. Так, Мін`юст розглядає: 1) скарги на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) скарги на рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України; 3) повідомлення державного реєстратора про виявлений ним факт використання його ідентифікаторів доступу до Державного реєстру прав іншими особами (пункти 1-3 частини другої статті 37 Закону № 1952-IV). Згідно частини третьої статті 37 Закону № 1952-ІV рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів особою, права якої порушено, протягом двох місяців з дня, коли особа дізналася чи могла дізнатися про порушення своїх прав. Відповідно, розгляд скарг у сфері державної реєстрації здійснюється Мін`юстом у межах компетенції, визначеної законом, зокрема на предмет наявності (відсутності) порушень закону v рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора. Пунктом 9 Порядку №1128 визначено, що під час розгляду скарги у сфері державної реєстрації Мін`юст чи відповідний територіальний орган встановлює наявність обставин, якими обґрунтовано скаргу, та інших обставин, які мають значення для її об`єктивного розгляду, зокрема шляхом перевірки відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно чи Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, у разі необхідності витребує документи (інформацію). Таким чином, вищезазначеними нормативно-правовими актами регламентовано, що предметом розгляду Колегії є лише процедурні порушення, вчинені державним реєстратором (нотаріусом) під час здійснення реєстраційних дій. У постанові Верховного Суду від 16.11.2021 у справі № 910/694/21 Суд прийшов до наступного висновку: « ...в частині обсягу повноважень Мін`юсту під час розгляду скарг на дії або бездіяльність державних реєстраторів колегія суддів дійшла висновку, що зазначені норми у подібних правовідносинах слід застосовувати таким чином: «Під час розгляду скарги у сфері державної реєстрації Мін`юст чи відповідний територіальний орган встановлює наявність обставин, якими обґрунтовано скаргу, та інших обставин, які мають значення для її об`єктивного розгляду. Встановлення наявності обставин Мін`юстом здійснюється шляхом перевірки відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно чи Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, ФОП та громадських формувань, у разі необхідності Мін`юст витребує документи (інформацію). Водночас Мін`юст не наділений повноваженнями вирішувати спір про право». З огляду на викладене суд вважає, що посилання позивачів на те, що відповідачем порушено права таких на володіння своїм майном внаслідок прийняття оскаржуваного висновку та наказу є такими, що не ґрунтуються на дійсних обставинах справи, оскільки Міністерство юстиції України під час здійснення розгляду скарг розглядає порушення, вчинені державними реєстраторами чи нотаріусами саме в Державному реєстрі прав, правомірність внесення відомостей до Державного реєстру прав, документи, на підставі яких вчинено відповідні дії тощо. Згідно зі статтею 129 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. За своєю правовою природою державна реєстрація прав є засвідченням державою факту вже набутого особою речового права. Загальними засадами державної реєстрації прав є гарантування державок) об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених Законом № 1952-IV (пункти 1,4 частини першої статті 4 Закону № 1952-IV.). При проведенні державної реєстрації прав відповідно до частини третьої статті 10 Закону № 1952-IVдержавний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, а також перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом (абзац перший частини п`ятої статті 12 Закону № 1952-IV). Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам (частина восьма статті 18 Закону № 1952-IV). Відповідно до положень цивільного законодавства право власності особи на нерухоме майно визначається згідно з документами, на підставі яких це майно належить такій особі. Перелік документів, що можуть бути підставою для державної реєстрації прав, визначено частиною першою статті 27 Закону № 1952-IV. Так, державна реєстрація речового права здійснюється на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості; ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди. Закон № 1952-IV зобов`язує державного реєстратора, який виконує рішення суду щодо скасування державної реєстрації прав, рішення державного реєстратора чи документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав у разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав провести державну реєстрацію набуття відповідних прав чи обтяжень. На думку суду, проведення державна реєстрація речового права на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, не надає державному реєстратору право проігнорувати вимоги Закону, яким регламентовано його обов`язок встановити відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, а також перевірити документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій тощо, а тому посилання сторони позивача на те, що державним реєстратором виконувалося рішення суду, не свідчить про дотримання державним реєстратором Марочканичем В.Й. під час проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок за [PERSON] вимог національного законодавства. Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності суд вважає, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. За змістом статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову у задоволенні позову, судовий збір слід покласти на відповідача, а витрати на професійну правничу допомогу, заявлені позивачем, розподілу не підлягають.

Outcome: dismissed