Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-28 00:00:00

У вересні 2024 року представник позивача ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» (далі ТОВ «ФК «Фінтраст Україна») звернувся до суду із позовом до відпо-відача [PERSON] , в якому просив стягнути із відповідача на користь позивача за-боргованість за кредитним договором в сумі 57183,00 грн., судовий збір в сумі 2422,40 грн. а також витрати на правову допомогу в сумі 10000,00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 18.09.2024 року між ТОВ «Авентус Ук-раїна» та [PERSON] було укладено електронний договір № 6346358 про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого товариство надало відповідачу кошти у розмірі 14000,00 грн., строком на 360 днів, із процентною ставкою 1,99 % в день. В зв`язку з тим, що відповідачем неналежним чином були виконані умови договору, у відповідача перед товариством утворилася заборгованість в сумі 57183,00 грн., з яких: 14 000,00 грн. - тіло кредиту, 43183,00 грн. - нараховані проценти. 27.11.2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» було укладено договір факто-рингу, відповідно до якого перейшло право вимоги по вказаному кредитному договору. Посилаючись на викладене, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом та просить стягнути вказану суму із відповідача на користь позивача в примусовому по-рядку. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 01.10.2024 року, у спра-ві було відкрито спрощене провадження та призначено справу до судового розгляду з викликом сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явилась. Направила заяву, згідно якої просила провести розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримала у повно-му обсязі та просила їх задовольнити з підстав, наведених у позові та у відповіді на від-зив. Відповідач в судове засідання не з`явилась. Подала письмовий відзив, згідно якого просила відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У відзиві посила-лась на недоведеність укладення кредитного договору, неправомірне нарахування про-центів, відсутність доказів отримання новим кредитором прав вимоги та відсутність до-казів перерахування коштів. Згідно положень ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомо-гою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню в пов-ному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що 07.02.2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено електронний договір № 6346358 про надання споживчого кре-диту, відповідно до умов якого товариство надало відповідачу кошти у розмірі 14 000,00 грн., строком на 30 днів, із процентною ставкою 1,99 % в день. ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним дого-вором виконало та надало їй кредит в сумі 14000,00 гривень, шляхом зарахування кре-дитних коштів на платіжну картку відповідача. Однак, відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконав, та доказів зворотному з боку відповідача суду на-дано не було. З огляду на неналежне виконання зобов`язань у відповідача перед ТОВ «Авентус Україна» утворилась заборгованість в сумі 57183,00 грн., з яких: 14000,00 грн. - тіло кредиту, 43183,00 грн. - нараховані проценти. Крім того, встановлено, що 27.11.2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» було укладено договір факторингу №27.11/23-Ф, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги до відповідача по вказаному кредитному договору. Окремо судом приймається до уваги виписка з Єдиного державного реєстру юри-дичний осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 10.12.2024 року та рішення №251124/1 єдиного учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ФІНТРАСТ Україна» від 25.11.2024 року, відповідно до яких позивач змінив назву з «Фінансова Компанія «ФІНТРАСТ Україна» на «Фінансова Компанія «Фінтраст Капітал». Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Ци-вільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підпи-саний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за право-вими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним стат-тею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шо-стою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний до-говір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (фор-ми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в ін-формаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`я-зані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встанов-лено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправ-лення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчем-ним. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електрон-ного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факси-мільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копію-вання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій ма-ють міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилають-ся іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується елек-тронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. В абзаці другому частини другої статті 639 ЦК України визначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сто-рін, вважається укладеним в письмовій формі. Аналізуючи викладене, можна дійти висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому ви-гляді (статті 205, 207 ЦК України). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивіль-ного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділово-го обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (тер-мін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має на-стати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання борж-ником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кре-дитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне вико-нання). Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив , як-що він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встанов-лений договором або законом. Частиною 1 статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від від-повідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно із ч. 4 ст. 631 ЦК України, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пун-кти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відпо-відно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в яко-му містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змі-шаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Згідно із ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, ви-значені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві та-ку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та та-кої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фі-нансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) пози-чальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобо-в`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язу-ється передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується від-ступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт мо-же відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення ви-конання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором фак-торингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Відповідно до ст. 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторин-гу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факто-рові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед факто-ром, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах зма-гальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх проце-суальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обста-вини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, щодо доводів відповідача, наведених у відзиві на позовну заяву, суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до п.2.1 вказаного договору, кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної карти № [NUMBER] , реквізити якої надані самим відповідачем. Факт отримання відповідачем кредитних коштів від ТОВ «Авентус Україна» під-тверджується відповіддю Акціонерного товариства «Універсал Банк» від 19 листопада 2024 року №29567, згідно якої банківську картку № [NUMBER] було емітовано Банком на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). При цьо-му, 07.02.2023 року на картковий рахунок № [NUMBER] надходили грошові кошти (а.с.111). При цьому, згідно виписки про рух коштів по картці № [NUMBER] , [PERSON] 07.02.2023 року о 16:19 год. отримала грошовий переказ на суму 14000,00 грн. (а.с.112). Відтак вказаний доказ, а саме відповідь АТ «Універсал Банк» на ухвалу Шевчен-ківського районного суду м. Чернівці є достатнім доказом виконання ТОВ «Авентус Україна» зобов`язання за договором щодо надання відповідачу 14000,00 грн. кредиту. Наданий позивачем поденний розрахунок заборгованості (карта обліку), який уз-годжується з умовами договору споживчого кредиту є достатнім та допустимим до-казом розміру заборгованості [PERSON] за цим договором. Відповідач не довела відсутність зарахування грошових коштів на її картковий рахунок, оскільки відсутні докази, які відповідач могла б надати на підтвердження своєї позиції. Відповідач не надала суду доказів того, що банківська картка з наведеним рек-візитами їй не належить. Із заявами до правоохоронних органів щодо вчинення шах-райських дій або незаконного використання його даних відповідач не зверталась. Про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «Авентус Україна» повідомило відповідача шляхом направлення повідомлення на електрону пошту відповідача, зазначену при укладенні кредитного договору. Вказані обставини відповідачем не спростовані. Щодо доводу відповідача стосовно неправомірного нарахування процентів, суд вважає необхідним зазначити наступне. Згідно п.1.4 договору, строк кредиту складає 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів. Відповідно до п.1.5.1 договору, стандартна про-центна ставка становить 1,99% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказа-ного в п.1.4 цього Договору. Таким чином, згідно умов кредитного договору дата повернення кредиту 02 лю-того 2024 року, про що зазначено в Графіку платежів, який є Додатком №1 до цього дого-вору (п. 1.4 договору). При цьому, посилання відповідача на те, що відсотки є несправедливими у розу-мінні ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» є помилковими, оскільки проценти за ко-ристування кредитом визначено відповідно до ст.ст.1048, 1054, 1056-1 ЦК України умо-вами кредитного договору та не є компенсацією у разі невиконання зобов`язань за до-говором в розуміння п.5 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Слід зазначити, що статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права спо-живача. Так, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із спожи-вачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупе-реч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами встановлений части-ною третьою цієї статті. Відповідно до п.5 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що не-справедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати спо-живачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Однак, дана норма стосується щодо вимог про нарахування пені, яку позивач не нараховував. Крім цього, у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/ 2304/17, зроблено висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. Однак, при розгляді цієї справи [PERSON] не заявляла зустрічних вимог про визнання недійсним договору позики в частині визначення розміру відсотків за кори-стування кредитними коштами у зв`язку з його невідповідністю вимогам ЗУ «Про за-хист прав споживачів», «Про споживче кредитування», та не надала доказів суду з при-воду звернення з таким позовом в іншому позовному провадженні. Крім того, ст.512 ЦК України вказує, що кредитор у зобов`язанні може бути замі-нений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку борж-ника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших ви-падках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 листопада 2023 року у справі №206/4841/20 вкотре наголосила на сформульованій правовій позиції, що надавати фі-нансові послуги, зокрема за кредитним договором, можуть лише спеціалізовані уста-нови, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових опе-рацій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредит-ним договором має відповідати положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, оскіль-ки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеці-альний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. Відступлення права вимоги за договором №6346358 від 07.02.2023 року на ко-ристь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» відповідає положенням ч.3 ст.512 та ст.1054 ЦК України. Також, слід зазначити, що відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, та-кий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Тобто, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заяв-лена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та за-конні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Обов`язковість доведення наявності факту порушення спірною угодою прав та/або інтересів позивача, який не є стороною правочину, узгоджується з позицією Пленуму Верховного Суду України, викладеною в абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верхов-ного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду ци-вільних справ про визнання правочинів недійсними». В той же час, відповідач, яка не є стороною вказаного правочину, не надала до-казів його оспорювання, визнання недійсним, не наводить та, відповідно, не доводить, які її права та законні інтереси порушуються таким правочином. Таким чином, суд вважає, що позивачем доведено факт виникнення зобов`язаль-них правовідносин шляхом укладання договору кредиту між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем. ТОВ «Авентус Україна», правонаступником якого у зобов`язанні є ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал», належним чином виконало свої обов`язки по наданню кредиту, од-нак, відповідач, отримавши кредитні кошти, належним чином не виконала свої обов`яз-ки за договором, та доказів на спростування позовних вимог суду надано не було. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що відповідач не виконав належним чином зобов`язання щодо погашення заборгованості за договором кредиту в обумовлені договором строки, позивач, який отримав право вимоги до відповідача за договором факторингу, внаслідок такого порушення, позбавлений можливості отри-мати кредитні кошти та відсотки, на що він розраховував при укладенні договору, а тому суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення заборгованості у розмірі 57183,00 грн., з яких 14000,00 грн. - тіло кредиту, 43183,00 грн. - нараховані проценти, є обґрун-тованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргу-ментів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає прин-цип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших орга-нів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рі-шення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен ар-гумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказу-вання в межах спірних правовідносин. Також, згідно вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 2 422,40 грн. Так, відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються, зокрема, із витрат пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу на-лежать до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сто-ронами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судо-вих дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з роз-глядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на профе-сійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, по-в`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання прав-ничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підляга-ють розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розпо-ділу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адво-ката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вар-тості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необ-хідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвока-том, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. При цьому, у рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 року №23-рп/2009 щодо офіційного тлумачення статті 59 Конституції України, яка гарантує право на професійну правничу допомогу, зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Разом з тим, у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved