Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-27 00:00:00

13 грудня 2024 року представниця позивачки звернулася з позовом до суду про стягнення грошових коштів, стягнених за виконавчим написом нотаріуса, який визнано таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування заявлених позовних вимог стверджувала, що 12.06.2024 рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області, виконавчий напис вчинений 13.01.2022 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. та зареєстровано в реєстрі № 2981 про стягнення з [PERSON] на користь ТзОВ «Веллфін» заборгованості у розмірі 46 222,80 грн. визнано таким, що не підлягає виконанню. Вищевказане рішення набрало законної сили 12.07.2024. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Микитин О.С. 27.06.2024 виконавче провадження № 68737883 закінчено, у зв`язку із надходженням рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області по справі № 381/934/24 від 12.06.2024. Однак, з відповіді приватного виконавця виконавчого округу Київської області Горелика Є.Б. вбачається, що його виконанні перебувало виконавче провадження № 68737883 від 13.01.2022, у зв`язку із припиненням діяльності приватного виконавця виконавчого округу Київської області, зазначено, що за виконавчим провадженням № 68737883 приватним виконавцем Микитин О.С. з карткового рахунку боржника [PERSON] було стягнуто грошові кошти у сумі 25 873,19 грн., які розподілені відповідно до вимог ст. 45 Закону, а саме: 22 868,74 грн. - на корить стягувача; 2 286,85 грн. основна винагорода виконавця Микитин О.С.; 717,60 грн. витрати виконавчого провадження на користь [PERSON] (а. с. 13). Усі звернення до ТзОВ «Веллфін» залишились без відповідей, отримані безпідставно набуті кошти повернуто не було, у зв`язку із чим, [PERSON] змушена звернутись до суду за захистом свого порушеного права. З урахуванням викладеного, позивачка, діючи через свого уповноваженого представника, просить суд стягнути з відповідача на користь позивачки безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 25 873,19 грн. та судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі, вирішено проводити судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання позивачка, її представниця, будучи належним чином повідомлені про час і дату проведення судового засідання, не з`явилися, представниця позивачки подала заяву про проведення судового розгляду без їхньої участі, позовні вимоги підтримують, просять позов задовольнити. В судове засідання відповідач, будучи належним чином повідомленим про час і дату проведення судового засідання, не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву не подав, що відповідно до ч. 1 ст.\~223\~ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті. Про повідомлення відповідача про час і місце проведення судового засідання свідчить підпис уповноваженого представника ТОВ «ВЕЛЛФІН» від 30.12.2024 року на рекомендованому повідомленні про вручення поштопаного відправлення. З урахуванням викладеного, передбачені статтею 129, 130 ЦПК України умови щодо повідомлення відповідача виконані та наявні передбачені частиною 1 статті 280 ЦПК України підстави для проведення заочного розгляду справи, тому суд на підставі приписів частини 1 статті 280 ЦПК України ухвалив проводити заочний розгляд справи. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Ознайомившись зі змістом позову по суті спору та дослідивши долучені до матеріалів справи докази, суд вважає за можливе заявлені позовні вимоги задовольнити частково з огляд на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що виконавчим документом у виконавчому проваджені № 68737883 був виконавчий напис № 2891 від 13.01.2022, який вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. про стягнення з позивача на користь ТзОВ «Веллфін» заборгованості за кредитним договором № 518602 від 25.07.2018, укладеним з ТзОВ «Веллфін» в розмірі 45 572,80 грн., в тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту 2 800,00 грн.; прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом 42 772,80 грн.; прострочена заборгованість за комісією 0,00 грн. За вчинення вищевказаного виконавчого напису нотаріус на підставі ст. 31 ЗУ «Про нотаріат» стягнуто плати із стягувача в розмірі 650,00 грн. Загальна сума, яка підлягає стягненню з боржника, яким є [PERSON] на користь ТзОВ «Веллфін» складає 46 222,80 грн. (а. с. 12). Так, 22.02.2022 приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Микитин О.С. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 68737883 щодо виконання виконавчого напису нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. за реєстровим № 2891 від 13.01.2022 про стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості у розмірі 46 222,80 грн. (а. с. 9). Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12.06.2024 в справі № 381/1621/24 позовні вимоги позивача були задоволені, визнано таким, що підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса за реєстровим № 2981 від 13.01.2022. Рішення набрало законної сили 12.07.2024 (а. с. 9-11). Судом встановлено, що після ухвалення судом рішення про визнання виконавчого напису таким, що і підлягає виконанню та набрання ним законної сили, виконавче провадження № 68737883 з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса реєстрованим № 2981 від 13.01.2022 про стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості у розмірі 46 222,80 грн. було закінчено на підставі п. 5 ст. 39, ст. Закону України "Про виконавче провадження". Даний факт підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 27.06.2024 (а. с. 12). В рамках виконавчого провадження № 68737883 з позивача [PERSON] на користь відповідача були утримані кошти. Згідно інформації приватного виконавця виконавчого округу Київської області Горелик Є. Б. № 68737883/49455 від 30.09.2024 вбачається, що на виконання вимог ч. 2 ст. 45 ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», рішенням Ради приватних виконавців України від 22.08.2024 № 73, приватного виконавця виконавчого округу Київської області Горелика Є.Б. призначено тимчасовим приватним виконавцем для здійснення заходів щодо припинення діяльності приватного виконавця виконавчого округу Київської області Микитин О.С. За виконавчим провадженням № 68737883 приватним виконавцем Микитин О.С. з карткового рахунку боржника [PERSON] було стягнуто грошові кошти в розмірі 25 873,19 грн., які розподілені відповідно до вимог ст. 45 Закону, а саме: 22 868,74 грн. - на користь стягувача; 2 286,85 грн. основна винагорода приватного виконавця Микитин О.С.; 717,60 грн. витрати виконавчого провадження на користь [PERSON] (а. с. 13). Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно; особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави (глави 83 ЦК України) застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом. Як неодноразово зазначав Верховний Суд, зі змісту статті 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Верховний Суд за результатами аналізу положень статті 1212 ЦК України дійшов до висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав). Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі. Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині. Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна. Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів). Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно. Наведені висновки викладено у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 р. у справі № 910/1531/18, від 29.05.2019 р. у справі № 757/42443/15-ц, від 28.01.2020 р. у справі № 910/16664/18, від 08.09.2021 р. у справах № 201/6498/20, № 206/2212/18 тощо. Судом встановлено, що під час примусового виконання виконавчого напису нотаріуса, який в подальшому визнаний таким, що не підлягає виконанню згідно Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12 червня 2024 року по справі № 381/1621/24, з [PERSON] було стягнено наступні грошові кошти: 22 868,74 грн. - на корить стягувача; 2 286,85 грн. основна винагорода виконавця Микитин О.С.; 717,60 грн. витрати виконавчого провадження на користь [PERSON] . На думку позивачки та її представниці, ці кошти є безпідставно отриманими відповідачем, ТОВ «ВЕЛЛФІН», та відповідачем, як набувач, повинен повернути ці кошти в межах кондиційного зобов`язання. При цьому, відповідач не заперечує розмір сум, стягнених з позивачки за виконавчим написом, визнаним таким, що не підлягає виконанню, доказів повного чи часткового повернення грошових коштів позивачці не надав. Заперечення щодо розміру сум, перерахованих на користь відповідача в межах виконавчого провадження, відсутні. Суд погоджується з доводами позивачки, що грошові кошти у сумі 22 868,74 грн. та перераховані на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН», є майном, набутим без достатньої правової підстави та підлягають поверненню за правилами глави 83 ЦК України. Разом із тим, досліджені матеріали справи свідчать про те, що інша частина грошових коштів, стягнутих з позивача в межах виконавчого провадження, не була перерахована стягувачу, а залишена приватним виконавцем, як винагорода та витрати виконавчого провадження, зокрема, 2 286,85 грн. основна винагорода виконавця Микитин О.С.; 717,60 грн. витрати виконавчого провадження на користь [PERSON] . Отже, відповідач безпосередньо ці кошти не отримував і не є їх набувачем у розумінні статті 1212, 1213 ЦПК України, відтак в останнього відсутній обов`язок їх повернення за правилами глави 83 ЦК України. Позовна заява не містить вимог щодо повернення цих коштів приватним виконавцем і такі вимоги в силу приписів 13 ЦПК України судом не розглядаються. Крім того, згідно правової позиції, висловленої в Постановах ВС від 05 лютого 2020 року по справі № 201/8493/18, від14 лютого 2022 року по справі № 201/1311/19, вимоги про стягнення безпідставно отриманої винагороди приватним виконавцем не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Отже, суд вважає за необхідне відмовити у стягнені з відповідача на користь позивачки 2 286,85 грн. основної винагороди виконавця Микитин О.С.; 717,60 грн. витрат виконавчого провадження. Далі, позивачка просить стягнути судові витрати з відповідача. Згідно приписів статті 141, п. 6 частини 1 статті 264 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд зобов`язаний вирішити питання розподілу судових витрат. В даному випадку у відповідності до приписів частини 1 статті 133, 137 ЦПК України, судові витрати включають сплачений судовий збір та витрати позивачки на професійну правничу допомогу. За змістом статті 30\~Закону України\~«Про адвокатуру\~і адвокатську\~діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно вимог статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19). Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц. Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката,

Outcome: partial