Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-27 00:00:00

29.09.2024 року представник позивача\~\~звернувся до\~\~Комунарського районного\~\~суду м.\~\~ Запоріжжя в інтересах [PERSON] з\~\~ позовом до відповідача про\~\~ розірвання шлюбу\~\~та стягнення аліментів на\~\~утримання неповнолітньої дитини, посилаючись на те, що 07 грудня 2013 року між сторонами був укладений шлюб, який зареєстрований Перовським відділом ЗАГС Управління ЗАГС Москви, актовий запис № 2919.\~Від даного шлюбу вони мають неповнолітню дитину: дочку [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом із позивачем. Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейне життя. Шлюбні відносини між сторонами припинилися, вони проживають окремо та спільного господарства не ведуть. Відповідач участі у вихованні та утриманні дитини не приймає, у зв`язку із чим позивач просить розірвати шлюб між позивачем та відповідачем, а також стягнути з останнього на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини щомісячно у розмірі 1/4 частини із всіх видів заробітку платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до повноліття дитини. У судове засідання позивач та її представник не з`явилися, про час і місце слухання справи були повідомлені своєчасно та належним чином, надали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій вказали, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять їх задовольнити. Відповідач [PERSON] \~до судового\~засідання не\~з`явився,\~про час\~та місце\~розгляду справи\~повідомлений у\~встановленому законом\~порядку шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. За таких обставин, суд вважає відповідача належним чином повідомленим та можливим, за згодою представника позивача, розглянути справу на підставі наявних доказів, заочно, відповідно до\~статті 280 ЦПК України. Згідно ч.2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Встановивши фактичні обставини справи і перевіривши їх доказами, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позову. Сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 07 грудня 2013 року Перовським відділом ЗАГС Управління ЗАГС Москви, актовий запис № 2919, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , переклад якого з російської мови на українську мову виконано перекладачем [PERSON] , справжність підпису якої засвідчено 26.02.2014 р. приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Тимченко М.Г., реєстровий №901. Від даного шлюбу вони мають неповнолітню дитину: дочку [PERSON] , [INFO] . Батьками дитини зазначені [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданим 27 січня 2014 року Перовським відділом ЗАГС Управління ЗАГС Москви, актовий запис № 320, переклад якого з російської мови на українську мову виконано перекладачем [PERSON] , справжність підпису якої засвідчено 26.02.2014 р. приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Тимченко М.Г., реєстровий №901. Відповідно до паспорту [NUMBER] , виданого 06.03.2014 р. Мелітопольським МВ УДМС України в Запорізькій області [PERSON] , [INFO] , є громадянкою України. Відповідно до паспорту [NUMBER] , виданого 28.03.2006 р. Мелітопольським МВ УМВС України в Запорізькій області [PERSON] , [INFO] , є громадянином України. На теперішній час, спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейне життя. Шлюбні відносини між сторонами припинилися, вони проживають окремо та спільного господарства не ведуть, дитина проживає разом із позивачкою та знаходиться на її утриманні. Відповідно до ч.ч. 1, 2\~ст. 3 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється відповідно до\~Конституції України, цього\~Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Відповідно до\~ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право»\~шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог\~Сімейного кодексу України\~щодо підстав недійсності шлюбу. Відповідно до\~ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право»\~припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє в даний час щодо правових наслідків шлюбу. Згідно з ч. 1\~ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право»\~правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого права, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. З матеріалів позовної заяви вбачається, що позивач [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . 01.12.2022 Верховною Радою України було прийнято\~Закон № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року», який 23.12.2022 набрав чинності. Закон передбачає: зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22.01.1993 року і ратифікованої\~Законом України від 10.11.1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правовідносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28.03.1997 року і ратифікованого\~Законом України від 03.03.1998 року № 140/98-ВР,у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь; вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22.01.1993 року і ратифікованої\~Законом України від 10.11.1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до неї, вчиненого від імені України у м. Москві 28.03.1997 року і ратифікованого\~Законом України від 03.03.1998 року № 140/98-ВР. З дати зупинення дії Мінської конвенції: не здійснюватиметься співробітництво судів та інших компетентних органів України з відповідними органами Російської Федерації і Республіки Білорусь з питань надання правової (судової) допомоги та екстрадиції у цивільних і кримінальних справах на підставі Конвенції, у тому числі, безпосередні зносини установ юстиції відповідно до Протоколу до неї; визнання і виконання судових рішень Російської Федерації та Республіки Білорусь на території України можливо на основі принципу взаємності відповідно до ст.ст.\~462\~і\~471 Цивільного процесуального кодексу України; у разі необхідності визнання і виконання рішень судів України на території Російської Федерації та Республіки Білорусь слід також виходити з принципу взаємності та звертатися заінтересованим особам до відповідних судів цих держав; пред`явлення на території України судових рішень Російської Федерації та Республіки Білорусь, що підтверджують будь-які факти і за своїм характером не потребують примусового виконання можливо після визнання такого рішення судом України відповідно до глави\~2\~розділу\~ІХ Цивільного процесуального кодексу України; до документів, виданих на території Росії і Білорусі, при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року, яка є чинною у відносинах України з Росією і Білоруссю; співробітництво у цивільних і кримінальних справах у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь може здійснюватися на підставі діючих у двосторонніх відносинах конвенцій Ради Європи та Гаазьких конвенцій (за наявності поштового зв`язку) або за принципом взаємності (за наявності дипломатичних відносин). Відповідно до абз. 2 п. 1\~постанови Кабінету Міністрів України № 107 від 04.02.2023\~«Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24.02.2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення. Станом на 24.02.2022 Україна, як і Російська Федерація, були учасниками Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.01.1993. Відповідно до ст. 13 Конвенції 1993 року документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів. Отже, документи видані на території Російської Федерації до 24.02.2022 наразі, враховуючи дію воєнного стану в Україні, приймаються в Україні без апостилю. Документи видані після 24.02.2022 для використання в Україні мають містити апостиль. Таким чином, свідоцтво про укладення шлюбу сторін серії [NUMBER] , видане 07.12.2013 р. Перовським відділом ЗАГС управління ЗАГС Москви, актовий запис №2919, та свідоцтво про народження [PERSON] , серії [NUMBER] видане 27.01.2014 р. Перовським відділом ЗАГС управління ЗАГС Москви, актовий запис №320, не потребують апостилю та мають доказову силу офіційного документа. Згідно з ч.1 ст.21, ч.1 ст.\~24 СК України\~шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч.1 ст.104, ч.3 ст.105, ст.110 СК України\~шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Враховуючи вищезазначені обставини, суд дійшов висновку, що даний шлюб існує формально та не виконує свого прямого призначення. Підстав для збереження шлюбу між сторонами в судовому засіданні не встановлено, а тому шлюб між сторонами доцільно розірвати, оскільки збереження сім`ї буде суперечити їх інтересам. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання їх неповнолітньої дитини суд приходить до наступного висновку. Відповідно\~до\~ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як визначено ст. 181 СК України та Пленумом ВСУ № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~при відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989 року, яку було ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року та яка набула чинності для України 27.09.1991 року., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих та адміністративних заходів. Відповідно до ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Крім того, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 8 Закону України "Про охорону дитинства"\~визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В Декларації прав людини проголошено, що дитині законом та іншими заходами повинен бути забезпечений соціальний захист та надані можливості та умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та в соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом, що дитина повинна рости під піклуванням та відповідальністю своїх батьків та у будь-якому разі в атмосфері матеріальної забезпеченості,що суспільство та органи публічної влади повинні здійснювати особливе піклування про дитину, яка не має достатніх коштів для існування,що дитина за будь-яких обставин повинна бути серед тих, хто першим отримує захист та допомогу. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] є особою працездатного віку, інших аліментних зобов`язань не має. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 182\~\~СК\~\~України\~\~передбачено,\~\~що\~\~при\~\~визначенні розміру аліментів суд враховує:стан\~\~здоров`я\~\~та\~\~матеріальне\~\~становище дитини;\~стан\~\~здоров`я\~\~та\~\~матеріальне становище платника аліментів;\~наявність у\~\~платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;\~наявність\~\~рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;\~доведені\~\~стягувачем\~\~аліментів витрати платника аліментів, у\~\~тому\~\~числі на придбання\~\~нерухомого\~\~або рухомого майна, сума яких\~\~перевищує десятикратний\~\~розмір прожиткового мінімуму для\~\~працездатної особи, якщо\~\~платником аліментів не доведено\~\~джерело походження коштів;\~інші обставини, що\~\~мають\~\~істотне значення.\~Розмір\~\~аліментів\~\~має бути необхідним та\~\~достатнім для забезпечення\~\~гармонійного розвитку дитини.\~Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно зі\~ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Враховуючи вищезазначені обставини, а також обов`язок обох батьків утримувати дітей та те, що в матеріалах справи відсутні відомості про наявність у відповідача інших аліментних зобов`язань, суд вважає, що позов підлягає задоволенню і з відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти у заявленому позивачем розмірі. Суд вважає, що даний розмір аліментів зможе забезпечити дитині не тільки необхідні кошти для існування, але і зберегти той рівень життя, які дитина мала би при сумісному проживанні з обома батьками. Згідно ст.\~191,\~201 СК України\~аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, в даному випадку з 26.09.2024 р. Оскільки позивач за даною категорією справ звільнена від сплати судового збору при подачі позову, то відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України\~ці витрати підлягають стягненню з відповідача. Крім того, у відповідності до\~ст.430 ЦПК України\~суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі\~ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп. за пред`явлення позовних вимог про стягнення аліментів позивачем, яка звільнена від сплати судового збору.

Outcome: approved