Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-22 00:00:00

20.12.2024 позивач [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування якого вказує, що 22.02.2022 між ним та ФОП [PERSON] укладено договір азмовлення №6.15.12.2020, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався виготовити, доставити, встановити та передати вибір змовнику, тобто позивачу. На виконання умов договору позивачем було сплачено предоплату у розмірі 65000 грн. Не дивлячись на повне виконання умов договору позивачем, відповідач до теперішнього часу не виконав умови договору. 20.04.2024 позивач письмово звернувся до відповідача, проте [PERSON] не виконав умови договору та не повернув кошти. У зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача 65\~000 грн, які були передані йому у якості предоплати. Також позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 67015,00 грн та 27788,49 грн інфляційні витрати. Окрім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення моральної шкоди у розмірі 20\~000 грн, яка полягає у моральних стражданнях, фізичній втомі та принижені. У зв`язку з чим позивач просить задовольнити позов, розірвати договір, стягнути кошти, які були внесені у якості предоплати, пеню, інфляційні витрати, моральну шкоду та витрати на правову допомогу. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.12.2024 вказану справу передано в провадження судді Семіряд І.В. 23.12.2024 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова відкрито провадження у справі, призначено спрощений розгляд справи. 30.12.2024 від відповідача надійшла заява, у якій останній зазначив, що він є ФОП з 2008 року, до війни його компанія займалася виготовленням кухонних стільниць із каменю, за 16 років не було жодної скарги на його порядність та якість виконаної роботи. 22.02.2022 за день до початку воєнних дій, між ним та позивачем було укладено договір на виготоволення кухонної кам`яної стільниці, клієнт вніс аванс у розмірі 65000 грн. після початку війни його бізнес опинився у надзвичайно важких умовах черех постійні атаки на місто. Послуги, пов`язані з виготовленням кам`яних виробів стали непотрібними та його бізнес фактино зупинився. Окрім того, багато клієнтів не розрахувалися за вкионані роботи через об`єктивні причини. Попри це він підтримував зв`язок з [PERSON] , під час телефонної розмови вони домовилися, що він поверне аванс частинами, відповідно до своїх можливостей. 30.09.2024 він повернув 5000 грн, а 26.12.2024 3000 грн. Просив врахувати, що його бізнес зупинений, проте він все одно виконує свої зобов`язання. З початку війни він не проживає за місцем реєстрації у м. Харкові та у призначену дату не зможе з`явитися, просив розглядати справу без його особистої участі. У судове засідання позивач не з`явився, уповноважив [PERSON] представляти його інтереси. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] підтримав позов, просив задовольнити у повному обсязі, також зазначив, що дійсно відповідачем було перераховано на користь позивача 8000 грн. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до приписів ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряжаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази\~ подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів\~\~змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено, що 22.02.2022 між ФОП [PERSON] , як виконавцем, та [PERSON] , як замовником, укладено договір замовлення №6.15.12.2020. Відповідно до п. 1.1 договору замовлення ФОП [PERSON] зобов`язався виготовити, доставити, встановити та передати вирок замовнику, який виготоволено відповідно до технічної інформації на виготовлення виробу. За умовами п. 3.1 договору сплата замовлення відбувається у два етапи: не менше 70% від вартості замовлення передплата, у момент підписання договору; залишок не пізніше одного робочого дня, після прийняття виробу та підписання акту приймання передачі. Як вбачається з товарного чеку №6.15.12.2020 [PERSON] отримав від [PERSON] суму 65000 грн у якості передплати за вироб. Позивачем надано копію листа, яка адресована директору студії меблів [PERSON] , у якому висловлено бажання [PERSON] розірвати договір та повернути внесені кошти у сумі 65000 грн. Доказів того, що вказаний лист було направлено ФОП [PERSON] не надано, доказів отримання вказаного листа ФОП [PERSON] матеріали справи також не містять. Як вказує позивач до теперішнього часу умови договору №6.15.12.2020 не виконані зі сторони відповідача ФОП [PERSON] , грошові кошти у сумі 65000 грн, які внесені у якості передплати відповідачем не повернуті. Вказані факти також не заперечується відповідачем, про що свідчить його заява, направлена суду електронною поштою. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Договір замовлення, укладений між позивачем та відповідачем, містить усі умови договору, а саме предмет договору, ціну договору, у ньому зазначені сторони, які уклали договір. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Приписами ч. 1 ст. 664 ЦК України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. З наданої позивачем технічної інформації, яка відповідно п. 1.1 договору є невід`ємною його частиною, вбачається що попередньою дату монтажу є 21.03.2022. Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняються як такі, що вводять в оману: відмова від пред`явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку чи демонстрування дефектного зразка товару. За змістом ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6- 75цс13 вказав на особливості застосування статті 651 ЦК України, відповідно до яких суд оцінює істотність порушення договору, використовуючи термін «значна міра», яка проявляється у позбавленні сторони бажаного результату, який вона мала отримати при укладенні договору. При цьому вина сторони, яка істотно порушила договір, не має будь-якого значення ні для оцінки порушення як істотного, ні для виникнення права у другої сторони вимагати розірвання договору. Важливим критерієм істотності порушення договору також є розмір завданої шкоди, спричиненої таким порушенням, і який позбавляє потерпілу сторону отримати бажане при укладенні договору. Мова йде не лише про завдання шкоди у грошовій формі, що є прямими збитками, а також і про становище такої сторони, коли вона позбавляється можливості використовувати отримані результати договору. Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором,\~у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Верховний Суд у постанові від 08 лютого 2019 року в справі № 909/524/18 вказав, що припис частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України містить в собі альтернативу щодо реалізації покупцем своїх прав у випадку не поставки товару у встановлений договором строк, а саме: покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Наведена норма наділяє покупця, як сторону правочину, саме правами, і яке з них сторона реалізує\~є виключно її волевиявленням. Аналогічна позиція також викладена в постанові Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі № 925/731/18, відповідно до якої, зі змісту частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України вбачається, що у разі, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Таким чином, наведена норма наділяє особу правом самостійно визначити спосіб захисту свого порушеного права певним шляхом, що було реалізовано позивачем в межах даної справи, шляхом подання відповідного позову. Враховуючи вищенаведені обставини та правові норми, позивач як покупець, якому не передано товар, має право вимагати розірвання договору та повернення суми попередньої оплати в розмірі 65\~000 грн. Разом з тим, як вбачається, з заяви відповідача він частково повернув суму передплати, а саме 30.09.2024 повернуто 5000 грн, 26.12.2024 -3000 грн. Вказані обставини підтверджені представником позивача у судовому засіданні. Отже, станом на день розгляду справи сума передплати, яка внесена позивачем та не повернута відповідачем становить 57\~000 грн (65\~000 грн -5000 грн -3000 грн). Щодо стягнення пені та інфляційних витрат. Позивачем заявлено вимогу про стягнення пені у сумі 67015,00 грн та інфляційних витрат у сумі -27788,49 грн та надано відповідні розрахунки вказаних сум. Ст.549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст.551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно з п.3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 3) сплата неустойки. Таким чином, положеннями ст.ст.610, 611 (п.3 ч.1), 549 ЦК України лише передбачені визначення поняття неустойки (пені) і можливість стягнення неустойки як правовий наслідок порушення зобов`язання у випадку встановлення цього договором чи законом. Однак, вимоги ст.551 ЦК України, яка визначає, що розмір неустойки, предметом якої є грошові кошти, встановлюється або договором або законом. Позивачем не надано суду доказів, в яких передбачено права позивача як кредитора отримати від боржника (відповідач) неустойку (пеня) у випадку порушення боржником свого грошового зобов`язання, ні розміру такої пені. Також, жодним законодавчим актом не передбачено такого правового наслідку порушення боржником свого зобов`язання щодо повернення позики (поворотної фінансової допомоги) як стягнення неустойки (пені) та не передбачено розміру неустойки (пені) за відповідне порушення зобов`язання. Таким чином, в даному випадку відсутні правові підстави для стягнення з відповідача пені і позивачем у своєму позові не вказано конкретні правові підстави для стягнення такої суми пені, яка розраховувалась в розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 ЦК України). Згідно з ч.1 ст. 611 цього Кодексу у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання, у нього в силу закону (ч.2 ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми. У кредитора згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 7 квітня 2020 року в справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося. За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Аналогічна позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Тобто правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до ч.2 ст. 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні витрати на підставі ч.2 ст. 625 цього Кодексу. При цьому у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Як вбачається з копії листа, який направлено позивачем відповідачу, у ньому висловлено претензію щодо невиконання умов договору та висловлено вимогу щодо повернення грошових коштів. Вказаний лист датовано 20.04.2024. Разом з тим, позивачем не надано доказів того, що лист претензія був направлено саме відповідачу, у листі не вказано адресу, на яку направлено листа. Матеріали справи не містять доказів отримання вказаного листа претензію відповідачем. Отже, фактично вимога про повернення грошових коштів заявлена позивачем у суді. З огляду на правову природу правовідносин сторін, суд прийшов до висновку, що до подачі цього позову у відповідача не виникло грошового зобов`язання щодо повернення попередньої оплати за продукцію. Тому, у даному випадку правові підстави для застосування до спірних правовідносин приписів ч.2 ст. 625 ЦК України (стягнення інфляційних втрат) відсутні. У зв`язку з наведеним, у цій частині позову належить відмовити. Крім того, згідно із ЗУ від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», що набрав чинності\~\~17 березня 2022 року, Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено пунктом 18, за змістом якого\~\~в період дії в Україні воєнного, надзвичайного\~стану\~та в тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем),\~позичальник звільняється від відповідальності, визначеної\~статтею 625\~цього Кодексу,\~а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого\~\~\~2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду №442/7428/22 від 23.09.2024. Також позивачем заявлено вимогу про стягнення моральної шкоди. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування 20\~000 грн. В результаті винних дій відповідача позивачу була завдана моральна шкода, що полягала у стражданнях, фізичній втомі та приниженні, що викликані бездіяльністю відповідача та прикладанням зусиль для розірвання договору та стягнення коштів за непоставлений відповідачем товар. Ступінь моральних страждань індивідуальна, в індивідуальному сприйнятті події і полягає специфіка моральних страждань. Відповідно\~ст. 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із нищенням чи пошкодженням її майна. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) вказано, що: «виходячи з положень статей\~16\~і\~23 ЦК України\~та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц). \~ У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №210/5258/16-ц зазначено, що суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій\~статті 23 ЦК України\~критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач. \~У пункті 9\~постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31 березня 1995 року\~з подальшими змінами, передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. \~ \~ \~ \~Приймаючи до уваги доведений факт залиття квартири позивача відповідачем, який підтверджуються належними доказами, що свідчить про нанесення моральних страждань\~ позивачу. За таких обставин, суд приходить до висновку, що враховуючи характер завданої шкоди, глибину та тривалість фізичних та душевних страждань позивачів, наявність та тривалість вимушених змін у їх житті, приймаючи до уваги, що відповідач не відшкодувала витрати, завдані залиттям квартири, чим також заподіяла моральні страждання, виходячи з вимог розумності, виваженості та справедливості, суд вважає достатнім і необхідним стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 3000 грн на користь позивача. Щодо витрат на правову допомогу. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною 8\~статті 141 ЦПК України\~визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19). Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту. Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 (провадження № К/9901/27657/20). Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial