Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просить: визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Зоріною Н.В. 25.01.2022 року між дарувальником [PERSON] та обдарованим [PERSON] , повернувши сторони в первинний стан. Позовна заява обґрунтована наступним. Відповідач у справі є сином позивача. 25.01.2022 року між сторонами у приватного нотаріуса укладено договір, який позивач вважав договором довічного утримання, оскільки саме такий правочин мав намір укласти. Наприкінці 2021 року позивач мав розмову із сином [PERSON] , останній запропонував йому укласти договір довічного утримання, за яким квартира [ADDRESS] перейде у власність сину, після смерті батька, при цьому син мав надавати всіляку допомогу та здійснювати догляд за батьком. Позивач розраховував тільки на сина, оскільки з дружиною мав тільки формальні стосунки. Прийнявши пропозицію сина, позивач підписав договір у нотаріуса. Після 24.02.2022 року, тобто повномасштабного вторгнення військ рф, син не проживав разом із позивачем в даній квартирі, часто син казав про виїзд з міста, на що позивач не був згоден. У вересні 2022 року позивачу зателефонувала дружина та повідомила, що вони з сином виїхали з міста Херсона. З цього часу відсутній зв`язок із сином [PERSON] . Шлюб позивача було розірвано за рішенням суду. Не отримуючи жодної допомоги від сина, позивач вирішив розірвати договір довічного утримання. Згодом він знайшов примірник договору, який виявився договором дарування, а не договором довічного утримання, який він бажав укласти. Також позивач вказує, що має проблеми із здоров`ям, потребує лікування та допомоги. Так, позивач стверджує, що договір дарування від 25.01.2022 року був укладений ним під впливом помилки, внаслідок невірного сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання. Ухвалою судді від 29.11.2023 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 28.03.2024 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав, зазначених в позові, просила їх задовольнити. проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про день час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Враховуючи неявку відповідача та згоду позивача на заочний розгляд справи, про що постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280, 281 ЦПК України. Суд, заслухавши представника позивача, покази свідків. дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом установлено, що 25.01.2022 року [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарований) уклали договір дарування квартири [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Зоріною Н.В. та зареєстрований у реєстрі за № 96. Згідно з договором дарувальник передав безоплатно в дар обдарованому (обдаровуваній) вказану квартиру. Як убачається з договору дарування квартира [ADDRESS] , загальною площею 71,0 кв.м, належала дарувальнику [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу та було зареєстроване 19.09.2019 року за № 33301221, номер об`єкта 1918266865101. Відповідно до довідки ОСББ «ЧОРНОМОРСЬКА 28А» від 03.10.2023 року [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] з 2022 року по день видачі довідки, заборгованість по внескам на утримання будинку та прибудинкової території становить 4146,83 грн. Відповідно до медичних документів (сторінки карти амбулаторного хворого, висновки про ультразвукові дослідження) позивач періодично проходив обстеження та лікування. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08.08.2023 року. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надав наступні пояснення. Позивача знає з кінця 1990 років, після 2001 року товаришують. Сина позивача також знає. [PERSON] вже п`ятнадцять років не працює, оскільки хворіє, має онкологічне захворювання. Після того, як стали погані відносини з дружиною, останній купив собі квартиру на [ADDRESS] та переїхав туди жити. Під час спілкування з позивачем, свідку стало відомо, що останній, оскільки погано себе почував, мав намір укласти із сином договір довічного утримання, щоб син за ним доглядав та допомагав, який і оформили. Почалась війна, його син і дружина виїхали з м. Херсона на лівий берег, покинули позивача без догляду. Під час пошуку документів, позивач знайшов договір дарування, а не договір довічного утримання, що його засмутило. Зараз наняли жінку, яка допомагає позивачу. Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснила, що знає [PERSON] приблизно з 1996 року, вони проживали по сусідству. Свідку відомо, що позивач купив себе квартиру по [ADDRESS] та переїхав туди. В грудні 2021 року свідок відвідувала позивача і він розказав, що має намір укласти із сином [PERSON] договір довічного утримання, щоб син йому допомагав, оскільки позивач має онкологічне захворювання, в цей момент син також був присутній. До початку війни син допомагав йому, але після початку війни перестав, та у вересні 2022 року зі своєю матір`ю виїхав в росію, зв`язку із батьком не підтримують. [PERSON] випадково дізнався, що уклав договір дарування а не довічного утримання, який знайшов в квартирі де жила дружина. Наведене вказує, що позивач мав намір укласти договір довічного утримання. Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються вимогами ст.229 ЦК України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Як роз`яснено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Договір дарування, законність якого оспорює позивач, був укладений 25.01.2022 року, на час укладання вказаного правочину [PERSON] був на пенсійному забезпеченні (пенсійне посвідчення № [NUMBER] серія [NUMBER] ), відповідно до медичних документів проходив періодично обстеження та лікування. Оспорюючи укладений договір позивач посилався на те, що, бажаючи отримати допомогу і догляд, він уклав договір дарування з сином [PERSON] вважаючи при цьому, що між ними укладається договір довічного утримання і син буде його доглядати і допомагати. Надаючи оцінку вказаним доводам у сукупності з наявними у матеріалах справи письмовими доказами суд виходить з наступного. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. До того ж, Верховний Суд наголошує, що стандарт доказування "вірогідність доказів", на відмінну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". Як вже встановлено судом вище, після укладення оспорюваного договору дарування, за яким відповідач отримав у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] , останній у квартирі не проживав, доказів, що особові рахунки, відкриті у постачальників комунальних послуг, переоформлені на відповідача останнім не надано, як і не подано відзив. Тобто, має місце відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному. Протилежного відповідачем суду не доведено належними та допустимими доказами. Натомість, [PERSON] після укладення договору дарування квартири продовжує у ній проживати. Враховуючи дані обставини, з урахуванням "балансу вірогідностей", суд приходить до висновку про те, що твердження позивача про те, що укладаючи договір дарування 25.01.2022 року, він помилявся щодо його природи, оскільки вважав, що укладає договір довічного утримання, є правдивими та заслуговують на довіру на противагу тим обставинам, що проживаючи в квартирі, особа, забажала без жодних умов безоплатно подарувати свою квартиру, ризикуючи стати безхатченком. Таким чином, надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] при укладанні договору дарування від 25.01.2022 року дійсно помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки неправильно сприйняв предмет та інші умови правочину, які вплинули на його волевиявлення. Враховуючи вік позивача, стан його здоров`я, суд дійшов висновку, що мотивом укладання договору з боку позивача насамперед було отримання матеріального забезпечення, уваги, допомоги, пошани з боку відповідача, тому він і надав згоду на укладання угоди, розуміючи зовсім інші наслідки. З урахування викладеного позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved