Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-29 00:00:00

Позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просив суд стягнути з відповідача: заборгованість за послуги з постачання теплової енергії та гарячої води у розмірі 99 741,47 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 20 016,93 грн, 3% річних у розмірі 5 793,43 грн та судовий збір у розмірі 3 028 грн. Позовні вимоги обґрунтував тим, що ТОВ «Євро-реконструкція» здійснює надання послуг з централізованого опалення/постачання теплової енергії та постачання гарячої води до будинку [ADDRESS] , зокрема, до квартири [ADDRESS] , на підставі ліцензії № 198 від 01.06.2012 року. Відповідач є власником квартири відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав. Письмовий договір з позивачем про надання послуг відповідач не укладав, однак він не звільняються від сплати за спожиті житлово-комунальні послуги. Відповідач своєчасно з липня 2016 року не вносили плату за отримані послуги з гарячого водопостачання та з грудня 2014 року за постачання теплової енергії, в результаті чого утворилась заборгованість станом на 01.02.2024 у розмірі 99 741,47 грн. відповідно до ст. 625 ЦК України на розмір заборгованості нараховані 3% річних у розмірі 5 793,43 грн., інфляційні втрати в розмірі 20 016,93 грн. Разом із позовною заявою представник позивача подав клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. 04.04.2024 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі; призначив справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін; установив сторонам строки для подання заяв по суті справи 05.04.2024 року (Вх.№20149) представник відповідача - адвокат Молот О.В. через систему «Електронний суд» подала до суду заяву про вступ у справу як представник. 29.04.2024 року (Вх.№24455) представник відповідача [PERSON] - адвокат Молот О.В. через систему «Електронний суд» подала відзив на позову заяву, з доказами направлення відзиву іншим учасникам справи. За змістом відзиву відповідач висловив свою позицію щодо предмету та підстав позову, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав, наведених у відзиві на позов та долучених до нього доказів на спростовання позиції позивача щодо підстав та предмету позову. Зокрема представник відповідача вказувала на те, що [PERSON] є мати трьох дітей та власницею квартири за адресою [ADDRESS] . Від початку повномасштабного російського вторгнення виїхала за межі України з трьома дітьми і досі там перебуває. Відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади м.Києва від 22.01.2024 року в житловому приміщені за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] ( [INFO] )- Відповідач та троє неповнолітніх дітей Відповідача: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Тому мова про солідарний обов`язок по сплаті комунальних послуг не може бути речі. Власницею квартири за адресою [ADDRESS] та Відповідач по справі може бути лише [PERSON] . Станом на подачу відзиву на позовну заяву сума заборгованості за адресою [ADDRESS] , за постачання гарячої води, після проведення часткового перерахунку заборгованість станом на 25.03.2024 року складає 23 159, 18 грн, що є значно менше ніж та заборгованість яка зазначена Позивачем у позовній заяві та в розрахунках до неї і дорівняє 28 105,32 грн. Окрім того, відповідач просив застосувати строк позовної давності, вказуючи на те, що з позовом позивач звернувся у суд лише 26.03.2024 року, тобто після сплину 3-х річного терміну звернення у суд з позовом, що є підставою для відмови у задоволені позову в частині стягнення боргу за період з 01.12.2014 по 01.04.2021 рік щодо постачання теплової енергії, та період з 01.07.2016 по 01.04.2021 року щодо постачання гарячої води. Заперечуючи щодо стягнення з відповідача інфляційної складової та 3% річних по сумі заборгованості посилалась на те, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК) (правова позиція визначена у Постанові Верховного суду України у справі №3-1522гс16 від 26.04.2017 року ). Таким чином, вимоги про стягнення грошових коштів передбачених ст. 625 ЦК України не є додатковими вимогами, в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу строку позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення строку позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливо до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Отже, строк протягом якого Позивач міг би покласти на Відповідача сплату 3% річних та інфляційних витрат відповідає строку стягнення боргу та повинен обраховуватись з 01.04.2021 по 01.04.2024 рік щодо постачання теплової енергії, та період з 01.04.2021 по 01.04.2024 рік щодо постачання гарячої води. 08.05.2024 року (Вх.№26441) до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву від представника позивача, у якому позивач зменшив розмір позовних вимог та просив стягнути з відповідача суму заборгованості в межах періоду з 12.03.2017 року по 31.01.2024 року: заборгованість за послуги з постачання гарячої води та постачання теплової енергії в розмірі 83 293,03 грн.; інфляційні втрати в розмірі 12 042,57 грн.; 3% річних у розмірі 3 493,57 грн. На обґрунтування своєї позиції зазначає таке. Пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», прийнятої відповідно до ст. 29 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», на усій території України був встановлений карантин з 12 березня 2020 року, який постановами КМУ був неодноразово продовжений. Постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2022 року № 1423 вносились зміни до постанов Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 № 338 та від 9 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», якими продовжено термін дії карантину та обмежувальних про епідемічних заходів в Україні для запобігання розповсюдженню COVID-19 до 30 червня 2023 року». Отже, починаючи з 12.03.2020 строк позовної давності був продовжений на час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання коронавірусної хвороби (COVID-19). Пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли до 12.03.2017. Строк позовної давності за всіма вимогами, що виникли після 12.03.2017 року та на які поширюється загальна позовна давність у три роки вважають продовженими на підставі п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширення короновірусної хвороби (COVID-19). На думку позивача, заява відповідача про застосування строків позовної давності може бути застосована судом лише до заявлених позовних вимог за отриманні послуги з постачання централізованого опалення/постачання теплової енергії в межах періоду з грудня 2014 року по 12 березня 2017року та з липня 2016 року по 12 березня 2017 року за гаряче водопостачання. Стягнути суму заборгованості за період з 12.03.2017 року - 31.01.2024 року у розмірі 83 293,03 грн., інфляційна складова боргу у розмірі 12 042,57 грн. та 3% річних у розмірі 3 493,57 грн. Оскільки, відповідачі прострочили виконання грошового зобов`язання, з них на користь позивача стягуються заявлені 3% річних та інфляційні втрати. Зважаючи на те, що на території України з 12 березня 2020 року було запроваджено карантин, на період дії якого Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» (№530-ІХ від 17 березня 2020 року) заборонено нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги. При цьому, відповідно до на приписів п.п.4 п. 3 розділу II «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», оскільки вони стосуються заборони нарахування саме неустойки (шрафу та пені), як одного із способів забезпечення виконання грошового зобов`язання (ст.ст.549-552ЦК України). Однак, така заборона не стосується 3% річних та інфляційних втрат, які передбачені ст. 625 ЦК України, та які не є неустойкою, а є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, яка має компенсаційний характер. Така позиція, висловлена у постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року №912/1120/16, від 19 червня 2019 року № 703/2718/16-ц, від 08 листопада 2019 року № 127/15672/16-ц, від 18 березня 2020 року №902/417/18. Оскільки, 3% річних та інфляційні втрати, які передбачені ст.625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання і мають компенсаційний характер, тому до положення даної статті закону застосовується загальний строк позовної давності. Таким чином, нараховані позивачем 3% річних та інфляційні втрати під час подання позову до суду на заборгованість, яка виникла до 23 лютого 2022 року не є стягненням неустойки (трафів, пені) нарахування яких заборонено в розумінні вимог Закону України від 17.03.2020 року № 530-1Х «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню короно вірусної хвороби». Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи,

Outcome: partial