Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-23 00:00:00

У лютому 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, в обґрунтування якого зазначив, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають сина [PERSON] та до початку повномасштабного вторгнення РФ проживали разом. Після 24.02.2022 відповідачка із сином вимушено переїхали з м. Харкова та останні пів року перешкоджає йому спілкуватися із дитиною дистанційно та взагалі у будь-який спосіб, налаштовує його проти батька. Всі спроби домовитись мирним шляхом з позивачкою (укладання нотаріального договору щодо визначення місця проживання дитини з батьком) виявились марними, тому єдиним способом позивач бачить саме судовий захист. Зазначив, що син емоційно, духовно ближче до батька, при спілкуванні виявляв бажання проживати з позивачем, до війни більшу частину часу проводив з ним. Як зазначає позивач, у лютому 2022 року за обопільною згодою сторін відповідач разом з дитиною виїхали за межі України тимчасово: до закінчення воєнного стану або до настання можливості у нього приїхати до країни проживання родини. На момент виїзду про розірвання шлюбу, вирішення питання про місце проживання дитини, визначення участі батьків у вихованні дитини, аліментів між сторонами мова не йшла. Сторони перебували у гарних сімейних відносинах, вели спільний побут, мали спільні плани на майбутнє, у тому числі, на возз`єднання сумісного проживання на території України після закінчення воєнного стану, чи, при виявленні бажання сторін і їх дитини, спільний переїзд, як подружжя, до іншої країни. Для тимчасового безпечного перебування відповідача і дитини, була обрана країна - Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії, у якій, зі слів відповідача, вони із дитиною перебувають по теперішній час. Проте, 08.01.2024 адвокат Світлана Ткаченко, яка діяла в інтересах [PERSON] , подала до суду позовну заяву про розірвання шлюбу, справа перебуває на розгляді Московського районного суду м. Харкова. [PERSON] проживає з [PERSON] , проте має бажання проживати з батьком, про що син неодноразово наголошував позивачу у бесідах. Позивач зазначає, що окрім спільного сумісного майна подружжя (квартира, нежитлове приміщення, автомобіль), у володінні та користуванні позивача перебуває чотирикімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , де може проживати дитина разом з батьком. Нерухомість зареєстрована на праві власності за батьком позивача - [PERSON] . Крім того, позивач може винайняти житло в іншій країні, місті України за обопільною домовленістю з дитиною та за погодженням з матір`ю. Він має підстави для перетину кордону (наявність інвалідності III групи) та візу у Великобританію, і планує поїздку до сина. Всі прагнення сина до навчання, спорту позивач планує розвивати та вдосконалювати. Позивач зазначив, що має постійний дохід як підприємець, здатний задовольнити потреби сім`ї, за місцем свого проживання створив належні умови для проживання дитини. Отже, наявні докази свідчать про можливість батька виконувати свої зобов`язання. Позивач просив\~суд визначити\~місце проживаннядитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] , [INFO] . У відзиві на позовну заяву [PERSON] , від імені якої діє представник [PERSON] , зазначила, що з позовом не погоджується повністю, у задоволенні позовних вимог заперечує з огляду на наступне. По-перше, посилання у позові на перешкоди, які відповідач нібито чинить його у спілкуванні з дитиною, не відповідають дійсності. Більше того, позивач не наводить жодних доказів на підтвердження вказаного факту. Так, протягом усього часу позивач спілкувався із сином засобами дистанційного зв`язку, жодних заперечень чи обмежень з боку відповідача не було та не має. Також з боку відповідача не було жодних перешкод у особистому спілкуванні батька з дитиною. Позивач посилається на листуваннях в месенджерах як на доказ перешкод з боку відповідача, проте навіть з їх змісту витікає, що жодних перешкод з боку матері у позивача не було, це є рішення виключно сина і викликане воно негативною поведінкою позивача. З цього ж листування видно, що відповідач неодноразово пояснювала позивачеві причини такого негативного ставлення з боку сина та просила припинити його для налагодження їх стосунків, проте позивач не бажав це сприймати та навпаки - просив відповідача також тиснути на сина. Відповідачка зазначила, що умови проживання дитини з батьком у м. Харкові є значно гіршими, ніж теперішні у Великобританії та не відповідають якнайкращим інтересам дитини. На переконання відповідача, пред`являючи цей позов, позивач діє не в інтересах дитини, а намагається реалізувати власні інтереси, які пов`язані з його зіпсованими стосунками з відповідачем та намірами негативно вплинути на неї у відповідь на ініційоване нею розірвання шлюбу. Задоволення позовних вимог не буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, негативно вплине на життя дитини, створить суттєву шкоду інтересам сина, його розвитку, поставить в небезпеку його психічне здоров`я та навіть життя. У додаткових поясненнях від 13 листопада 2024 року [PERSON] , від імені якої діє представник [PERSON] , зазначила, що на початку війни сторонами прийнято спільне рішення, щоб мати з дитиною покине Україну та було обрано Великобританію для подальшого перебування. Батько надав письмовий дозвіл на переміщення дитини в межах [PERSON] та Великобританії та допоміг з вибором спонсора. Мати переїхала з дитиною у Великобританію 13 травня 2022 року. З 13 червня дитина почала відвідувати школу. З часом [PERSON] адаптувався до школи, звичаїв, укладу життя в Англії, вивчив англійську мову. Крім школи дитина відвідує різні гуртки, відвідує уроки плавання, сімейне плавання разом з мамою. Також відвідує школу бойових мистецтв на курсі самозахисту. У місті, де вони проживають, є велика українська спільнота, є український клуб для дітей, до організації якого мати теж долучилася та в якому півтора роки працювала. Хлопчик відвідував цей клуб весь цей час. З листопада 2022 року відповідач працює в університеті адміністратором на курсі. Має зручний графік, з 9:00 год до 15:30 год, тож після школи відповідач разом із сином йде до дому. Два дні на тиждень відповідач працює з дому. На канікулах, поки відповідач на роботі, син ходить до табору. Відповідач орендує трикімнатну квартиру, у дитини є своя кімната. З липня 2023 року відповідач утримує дитину сама. Батько ніяких коштів не надає, витратами на дитину не цікавиться. У мами з сином тісний емоційний зв`язок та довірливі стосунки. З народження [PERSON] , мати завжди була поряд та була і є основним дорослим, який про нього піклується. Мати займалася всіма побутовими справами, відводила та забирала його з дитсадка та школи, до лікарні, робила з ним домашні завдання, поробки, обирала кружки та потім водила його на них, гуляла з ним, в тому числі з його друзями, обирала та купувала одяг, іграшки, книжки. Мама контактувала з його вихователем, вчителями, лікарем, батьками друзів, ходила на батьківські збори. Виходячи з усього вищенаведеного, відповідач вважає, що в найкращих інтересах дитини буде залишити її проживати разом з мамою. При цьому, як зазначає відповідач, вона усвідомлює, що дитині потрібен і батько, оскільки не дивлячись ні на що, син любить його та хоче, щоб він був у його житті, і мати не може стояти у цьому на заваді, оскільки щастя дитини - це найвищий пріоритет для відповідача. У додаткових поясненнях від 28 листопада 2024 року [PERSON] , від імені якого діє представник [PERSON] , заперечував проти обставин, викладених у додаткових поясненнях відповідача, зазначив, що на початку повномасштабної війни позивач домовився зі своїми однокласниками, які мешкають у Кракові, прийняти їх на деякий час. Позивач відвіз дружину із сином на вокзал і посадив на евакуаційний поїзд. Для подальшого проживання закордоном відповідач запропонувала Великобританію і позивач погодився. Позивач знайшов спонсора й допоміг відповідачу з дитиною заповнити заявки на участь у програмі «Домівки для України» («Homes for Ukraine»). Позивач зазначає, що під час очікування відповіді з Великобританії, дитина разом з відповідачем мешкала з родичами позивача (Клюшковце, Польша). Дитині подобалося усе: гарна місцевість, поруч гори, велике водосховище та кілька замків, гарні місця для прогулянок, спільними зусиллями налагоджений побут, через дорогу школа (до якої ходять брат і сестра). А також те, що дитина була із усіма родичами разом: дідусем, двоюрідними: бабусею, братами, сестрою; тітками. Після переїзду до Кентербері (Великобританія), питаннями вибору та зарахування до школи дитини займався переважно спонсор. Обрана школа Pilgrims' Way має суттєвий відсоток учнів іноземців, у яких англійська не є рідною мовою. Позивач зазначає, що з моменту прийняття відповідачем рішення про розлучення (кінець липня 2023 року), відповідач постійно перешкоджала у спілкуванні з дитиною. На переконання позивача, дії відповідачки щодо відчуження дитини від батька мають цілеспрямований характер, відповідач явно нехтує інтересами дитини, не лише щодо спілкування з батьком та його родичами, а й щодо здоров`я та благополуччя дитини в цілому. Крім того, [PERSON] , від імені якого діє представник [PERSON] , посилаючись на норми національного законодавства, міжнародних договорів, ратифікованих Україною, правові висновки Верховного Суду та прецеденту практику ЄСПЛ, просив звернути увагу на постанову Верховного Суду у справі № 465/6496/19 від 16.02.2024, у зв`язку з чим просив суд розглянути можливість застосування спільної фізичної опіки з почерговим проживанням дитини у помешканні кожного з батьків за відповідним графіком (визначити місце проживання дитини почергово з кожним з батьків, у такому порядку: два тижні з батьком; два тижні з матір`ю). Двотижневий період проживання дітей з кожним з батьків починається з 10:00 год. неділі та завершується через два тижні о 10.00 год. неділі. У додаткових пояснення від 14 січня 2025 року [PERSON] , від імені якої діє представник [PERSON] , заперечувала проти позовних вимог у повному обсязі. Навела свої заперечення проти викладених у додаткових пояснення позивача обставин. Ухвалою суду від 29 лютого 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Зобов`язано Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради надати на адресу суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. 24 вересня 2024 року третя особа повідомила про неможливість надати письмовий висновок щодо розв`язання спору. Ухвалою суду від 07 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 22 жовтня 2024 року вирішено заслухати під час розгляду справи по суті думку щодо предмету спору малолітнього [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Позивач зазначив, що на теперішній час проживає у Польщі, кожного дня спілкується з сином, стосунки у них доброзичливі. На день народження сина приїздив до них в гості у Великобританію. Дитина тиждень проживала у нього. Зазначив, що приводом звернення до суду з цим позовом були саме перешкоди, які чинила йому відповідачка у спілкуванні з сином. Повідомив, що з позовом про усунення перешкод у спілкування з дитиною не пред`являв. Окрім того, позивач та його представник зазначили, що не заперечують проти встановлення почергового проживання дитини з кожним із батьків (спільна фізична опіка). У такому разі, як зазначив позивач, він готовий переїхати проживати у Великобританію, винаймати там житло, створити умови для проживання сина. Зазначив, що має право орендувати житло у Великобританії, оскільки має відкриту візу. Також може працевлаштуватися там, оскільки працює в сфері ІТ. Хоче, щоб син навчався окрім англійської, також в українській школі онлайн, оскільки має намір разом із сином повернутися до України після завершення війни. Зі слів позивача, під час спілкування син неодноразово повідомляв, що бажає проживати разом з ним. На запитання відповідача про причину ненадання матеріальної допомоги на утримання сина протягом тривалого часу, зазначив, що коли приїхав до сина, то подарував йому ноутбук. Аліменти не сплачує, оскільки відповідач не пред`явила до виконання виконавчий лист, тому він не знає в якому розмірі треба платити аліменти. Вказав, що відповідачка тривалий час використовувала його банківську картку, тобто витрачала кошти на потреби сина. Зазначив, що його річний дохід складає 400000 грн, з яких вираховується 5% податку. Наголосив, що у разі задоволення позову не буде чинити перешкод матері у спілкуванні із сином. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, оскільки проживання сина з батьком не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини. Зазначила, що дитина відвідує школу бойових мистецтв, курси з плавання, вони ходять разом на сімейне плавання, відвідує заходи українського простору, щоб не втрачати зв`язок з Україною. В англійській школі, в якій навчається третій рік, має друзів, відвідує її із задоволенням, йому все подобається. Їм продовжили тимчасовий захист на півтора роки з травня 2025 року, тобто до кінця 2026 року. Відповідач зазначила, що планує знайти роботу з вищою оплатою праці. Щодо матеріальної допомоги батька, зазначила, що з квітня 2024 року позивач взагалі не бере ніякої участі в утриманні сина, не надає жодної матеріальної допомоги на його утримання та розвиток здібностей, не цікавився потребами дитини, не цікавився чи потрібні грошові кошти на задоволення потреб дитини, повністю переклав обов`язки з утримання дитини на матір. Також в судовому засіданні 27 січня 2025 року було заслухано думку дитини [PERSON] щодо предмету спору, який повідомив суду, що проживає разом з мамою в Англії близько 3 років, навчається в англійській школі, йому там подобається, навчається добре. В квартирі, де він проживає з мамою, створені належні умови: є своя спальня, стіл та все необхідне, щоб навчатися. Зазначив, що з батьком спілкується кожного дня по 30 хвилин у відеочаті, йому подобається спілкуватися з батьком, проте хотів би і надалі проживати разом з мамою. Заслухавши пояснення учасників справи, а також думку дитини щодо предмету спору, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серія [NUMBER] , виданого повторно 16 серпня 2023 року, актовий запис про народження № 642 від 16 квітня 2014 року, складений Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 жовтня 2006 року, який розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2024 року у справі № 643/376/24), зі змістом якого суд ознайомився в Єдиному державному реєстрі судових рішень на підставі частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень». [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відомостями паспорту громадянина України, серія [NUMBER] , виданим 12 жовтня 2012 року. [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відомостями паспорта громадянина України, серія [NUMBER] , виданого 08 листопада 2006 року, та відомостями Єдиного державного демографічного реєстру. Загальновідомою та такою, що не підлягає доказуванню згідно з ч. 3 ст. 83 ЦПК України, є та обставина, що 24 лютого 2022 року розпочалася збройна агресія РФ проти України, що виразилося у повномасштабному вторгненні РФ на територію України. Сторонами визнається та не підлягає доказуванню згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України, що з початком повномасштабного вторгнення РФ на територію України, з першочерговою метою захисту життя та здоров`я сина сторін [PERSON] , сторонами прийнято рішення залишення відповідачкою разом із сином території України. У зв`язку з цим, у квітні 2022 року [PERSON] разом із сином [PERSON] переїхали до Польщі, де проживали до травня 2022 року. З травня 2022 року до теперішнього часу відповідач разом із сином проживають у Великобританії, де отримали тимчасовий захист. Як зазначає відповідач і не заперечує позивач, дитина [PERSON] перебуває на утриманні та піклуванні матері, яка на теперішній час займається вихованням сина, здобуттям ним освіти, духовний та фізичним розвитком. Батько дитини [PERSON] також бере участь у вихованні дитини, регулярно спілкується із сином засобами телекомунікаційного зв`язку, що визнається сторонами. На теперішній час позивач проживає в Польщі, має змогу та періодично відвідує сина у Великобританії. Зокрема, сторонами визнається, що позивач перебував тиждень у Великобританії у квітні 2024 року та спільно проводив час з сином, дитина три доби проживала у батька. Як зазначає відповідач, і це підтвердив в судовому засіданні [PERSON] , дитина разом з мамою близько трьох років проживає у Великобританії, проживають у квартирі, де створені усі необхідні умови для розвитку дитини (власна спальня, стіл і все необхідне, щоб навчатися та відпочивати), відвідує місцеву англійську школу, навчається добре, йому там подобається. Обставини щодо належних умов проживання дитини також підтверджуються наданими відповідачем фотоматеріалами. Відповідно до звіту про навчальний рік зі школи «Пілігріме вей», [PERSON] успішно навчається у школи, має особливі успіхи в царині науки. В Україні позивач [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Квартира 4-кімнатна, загальною площею 68,2 кв.м., на праві власності належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 28 серпня 1996 року, реєстраційний номер 609. Матеріали справи не містять Акту обстеження умов проживання за вказаною адресою, проте, з долучених позивачем вбачається, що у квартирі облаштована дитяча кімната. Відповідач не ставила під сумнів автентичність фотографій, долучених позивачем, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав не приймати цей доказ при розгляді справи. Згідно з податковими деклараціями платника єдиного податку фізичної особи-підприємця, дохід ФОП [PERSON] за 2022 рік склав 347450,00 грн, за 2023 рік 487005,00 грн. Відомостей про умови проживання [PERSON] за місцем проживання у Польщі матеріали справи не містять. Згідно з ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 4 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Кожна особа має право на проживання в сім`ї. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (ст. 141 СК України). Стаття 51 Конституції України визначає, що кожному з подружжя гарантовані рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно з ч. 2 ст. 160 СК України проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Суд зазначає, що міжнародні та національні законодавчі акти не містять норм, які наділяли б будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, психологічний стан тощо. Найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і для дотримання такої рівноваги особливу увагу необхідно приділити найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04). Результат аналізу наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору. З огляду на норми, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, у справі, що розглядається, підлягають з`ясуванню обставини того, чи виконала відповідачка обов`язок доведення обставин, за наявності яких суд має право відмовити у визначенні місця проживання дитини з матір`ю, чи довів позивач, що проживання дитини з ним відповідатиме найкращим інтересам дитини. Як зазначалось вище, вирішуючи спір щодо визначення місця проживання дитини, суд виходить з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18. Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У справі, що розглядається, орган опіки та піклування зазначив, що ані позивач, ані відповідач до Департаменту служб у справах дітей на співбесіду не з`явилися. Оскільки батьки дитини і дитина проживають за межами України, тому відсутня об`єктивна можливість надати суду обґрунтований письмовий висновок щодо розв`язання спору. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові ОП КЦС ВС від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19, винесення рішення у справі не може ставитися у залежність від наявності чи відсутності відповідного висновку. Адже згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Органи державної влади і місцевого самоврядування, надаючи висновок, діють паралельно із судом захищаючи права та інтереси дитини і тим самим допомагають суду здійснювати захист відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України. Такі висновки, безумовно, мають велике значення для ухвалення судом законного, обґрунтованого та справедливого рішення. Адже висновок органів державної влади та місцевого самоврядування формується із урахуванням досвіду у певній сфері, в межах компетенції відповідного органу та на основі його повноважень. Однак не вчинення таких захисних дій з боку владного органу у вигляді неподання висновку не може слугувати підставою для відмови або для зволікання у захисті з боку суду. Адже здійснення правосуддя, захист прав та інтересів дітей не може ставитися у залежність від можливості здійснення владними органами своїх повноважень. З урахуванням викладеного, а також з огляду на достатність наявних доказів, пояснень батьків і дитини для встановлення фактичних обставин справи, суд дійшов висновку про можливість вирішення спору без отримання висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору. Як зазначалось вище, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (ч. 2 ст. 160 СК України). Відповідно до ч. 2 ст. 171 Сімейного кодексу України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 45 ЦПК України під час розгляду справи, крім прав та обов`язків, визначених статтею 43 цього Кодексу, малолітня або неповнолітня особа має також такі процесуальне право безпосередньо або через представника чи законного представника висловлювати свою думку та отримувати його допомогу у висловленні такої думки. В судовому засіданні було заслухано думку дитини [PERSON] щодо предмету спору, який повідомив суду, що йому подобається проживати з мамою, він і надалі бажає проживати разом з мамою та продовжувати спілкуватися з татом. Суд не вбачає підстав ставити під сумнів відповідність висловленого дитиною бажання його внутрішній волі, оскільки сукупність наявних в матеріалах справи доказів, пояснень сторін та дитини, які узгоджуються між собою та з іншими доказами, свідчать про те, що дійсно дитина разом з мамою почувається щасливою, всебічно розвивається, зростає в атмосфері любові, піклування та взаємоповаги. Дитина протягом тривалого часу (близько трьох років) відвідує місцеву школу, має друзів як у школі, так і за місцем свого теперішнього проживання. Висловлюючи свою думку в суді, [PERSON] поводився спокійним, не нервував, не був пригніченим, були відсутні будь-які прояви стороннього впливу чи тиску на нього, усвідомлено та обґрунтовано повідомив причину свого бажання проживати разом з мамою. При цьому, суд враховує, що [PERSON] повідомив суду, що йому подобається спілкуватися і проводити час з татом. Вказані обставини, на переконання суду, свідчать про те, що батьки дитини, незважаючи на розірвання шлюбу, окреме проживання, наявність у стосунках між ними певної напруги, змогли досягти правильного балансу між власними інтересами та інтересами дитини, разом виховують дитину в дусі взаємоповаги, любові до сім`ї та родини, народу і Батьківщини. Батьки змогли створили дитині таку атмосферу, в якій син [PERSON] відчуває їхню любов до себе та проявляє власну до них, почувається потрібним кожному з батьків та усвідомлює важливість підтримання стійких сімейних зв`язків з кожним з батьків. У суду не викликає сумніву те, що малолітній [PERSON] любить обох батьків, проявляє прихильність до кожного з них, і хоча і бажає проживати разом з мамою, проте висловив беззаперечне бажання, щоб батько надалі продовжував спілкуватися з ним та брав участь у його вихованні. Враховуючи фізичний та психоемоційний стан дитини [PERSON] , безпідставними є доводи позивача про те, що відповідач неналежним чином виконує свої батьківські обов`язки, не піклується про дитину, нехтує її здоров`ям та інтересами. Також не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду доводи відповідача про травматичний вплив на дитину спілкування позивача із сином, оскільки як повідомив у судовому засіданні син сторін [PERSON] йому подобається спілкуватися з батьком. Будь-яких негативних відомостей щодо батька [PERSON] суду не повідомляв, а навпаки зазначив, що йому подобається спілкуватися з батьком. Враховуючи, що дитина відчуває прихильність до обох із батьків, і кожен з батьків виявив бажання, щоб дитина проживала з кожним із них, судом розглядалася можливість встановлення спільної фізичної опіки над дитиною шляхом встановлення почергового графіку проживання дитини з кожним із батьків. Проте, враховуючи значну територіальну віддаленість між місцем проживання позивача та відповідача, а саме відповідачка разом з дитиною тимчасово проживає у Великобританії, а позивач тимчасово проживає у Польщі, суд дійшов до висновку, що за фактичних обставин справи на теперішній час встановлення спільної фізичної опіки над дитиною без істотної шкоди інтересам дитини є об`єктивно неможливим на час розгляду справи. Доводи позивача, про те, що у разі такого визначення місця проживання дитини, він переїде у Великобританію, буде проживати неподалік від дитини, суд відхиляє, оскільки вони ґрунтуються на припущеннях. До того ж, суд не може ухвалювати рішення, покладаючись на певні умови, які сторона має намір здійснити в майбутньому. Разом з тим, у разі вчинення таких дій (переїзд до країни мешкання дитини) або повернення обох батьків разом з дитиною в Україну, [PERSON] не позбавлений можливості ініціювати перед [PERSON] вирішення цього питання за їхньою спільною домовленістю, або ж звернутися з відповідним позовом до суду. З урахуванням викладеного, беручи до уваги обставини справи, дійсне бажання дитини, яка бажає проживати разом з мамою, виходячи з якнайкращих інтересів дитини, суд не вбачає підстав для визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком [PERSON] , у зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Водночас, суд вважає за необхідне наголосити як позивачу, так і відповідачу, що статтею 157 Сімейного кодексу України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, суд залишає судові витати за позивачем.

Outcome: dismissed