Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-28 00:00:00

У травні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Венеція» (далі - ТОВ «УК «Венеція», Товариство) звернулось до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості у загальному розмірі 21239,13 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що ТОВ «УК «Венеція» (попередня назва - ТОВ «Ліко-Житлосервіс») є суб`єктом господарювання у сфері надання житлово-комунальних послуг, здійснює дану діяльність на договірних засадах за предметом правовідносин, що виникають між виробниками, управителями і споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, а також формує і надає споживачам рахунки на оплату житлово-комунальних послуг згідно затверджених уповноваженими органами тарифів, зокрема, на обслуговування та ремонт житлового будинку, а також утримання прибудинкової території. Як указував позивач, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . 13.11.2014 між сторонами було укладено договір №19/14-348 про надання послуг, за у мовами якого виконавець (позивач) взяв на себе обов`язок надати послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у житловому будинку за вказаною адресою, а відповідач - забезпечити своєчасну оплату таких послуг за встановленим тарифом у строк та на умовах, що передбачені цим договором. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань в частині оплати наданих позивачем послуг, за період з 01.11.2020 по 31.03.2023 у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість за надані житлово-комунальні послуги в сумі 20636,64 грн. Відтак, оскільки в добровільному порядку відповідач не сплачує вказану заборгованість, ТОВ «УК «Венеція» змушене було звернутися до суду із даним позовом, відповідно до вимог якого просило суд стягнути із відповідача на його користь вказану суму боргу, нараховані у відповідності до статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) 3% річних у розмірі 192,64 грн, інфляційну складову боргу в сумі 609,85 грн, а також понесені у справі судові витрати у вигляді сплаченої суми судового збору. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.05.2024 для розгляду цивільної справи №752/11068/24 визначено суддю Голосіївського районного суду міста Києва Митрофанову А.О. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 24 травня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачу у 15-денний строк з дня вручення копії цієї ухвали суду подати суду відзив на позов. У червні 2024 року через підсистему «Електронний суд» від [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, поданий представником [PERSON] , у якому останні проти вимог позову ТОВ «УК «Венеція» заперечували у повному обсязі та просили суд відмовити у його задоволенні. В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилався на те, що у нього перед позивачем повністю відсутня заборгованість за житлово-комунальні послуги, на підтвердження чого надана копія відповідної квитанції про сплату таких витрат. Окрім того, у поданому відзиві на позовну заяву [PERSON] посилався на те, що останні роки ТОВ «УК «Венеція» перестало виконувати умови договору та надавати житлово-комунальні послуги належної якості, унаслідок чого мешканці будинку відповідача були змушені створити Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Житловий комплекс Венеція», яке тимчасово очолив сам відповідач. Пізніше самоорганізовані мешканці будинку почали власними силами обслуговувати свій будинок, закупили генератори, найняли консьєржів та прибиральників, зробили ремонт вхідної групи, привели будинок до ладу. Станом на зараз, унаслідок неналежного обслуговування ТОВ «УК «Венеція» будинок призвели до занедбаного стану, на підтвердження чого відповідач надав фотодокази. Разом із тим, відповідач у своєму відзиві звертав увагу суду на відсутність подання позивачем доказів врегулювання спору в досудовому порядку, враховуючи той факт, що після довгих перемовин позивача з мешканцями будинку була досягнута домовленість про те, що комунальні послуги будуть сплачуватися тоді, коли ТОВ «УК «Венеція» відремонтує ліфт. Проте, попри встановлену домовленість та замість здійснення ремонту ліфту позивач вирішив звертатися до суду про стягнення коштів за послуги, які фактично не надавалися. Також, в обґрунтування своїх заперечень [PERSON] вказував на ненадання позивачем будь-яких належних та допустимих доказів, які підтверджували б факт виконання ним послуг з обслуговування спірного будинку та його прибудинкової території. Безпідставним також назвав відповідач нарахування ТОВ «УК «Венеція» 3% річних та інфляційних втрат складової боргу поза межами позовної давності, про застосування якої він просив суд у своєму відзиві. Додатково відповідач звернув увагу суду на нездійснення позивачем перерахунку наданих комунальних послуг за тарифами, що були встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2016 за №315, яку було скасовано рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва по справі №826/9665/16. 25.06.2024 на адресу суду від ТОВ «УК «Венеція» надійшли заява про закриття провадження у справі в окремій частині позовних вимог, а також додаткові пояснення по справі. У поданій заяві про закриття провадження у справі в окремій частині позовних вимог ТОВ «УК «Венеція» посилалось на те, що після відкриття провадження у справі та добровільного погашення відповідачем основної суми заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 01.11.2020 по 31.03.2023 в сумі 20636,64 грн у справі перестав існувати предмет спору в цій частині позовних вимог. Відтак, на підставі пункту 1 статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) просив суд закрити провадження в цій справі у вказаній вище частині вимог. У додаткових письмових поясненнях ТОВ «УК «Венеція» наголошувало на тому, що на момент подання позову до суду у цій справі, у відповідача перед позивачем існувала заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01.11.2020 по 31.03.2023 в сумі 20636,64 грн. Тому, незважаючи на добровільну сплату відповідачем суми основного боргу після пред`явлення позову до суду, Товариство вправі вимагати сплати [PERSON] 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання основного грошового зобов`язання. Заперечуючи проти доводів відповідача щодо необхідності застосування позовної давності до заявлених позивачем вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, ТОВ «УК «Венеція» посилалось на безпідставність таких заяв відповідача. Адже, згідно пункту 19 Розділу «Прикінцеві положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені зокрема статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Відтак, зважаючи на період нарахування суми інфляційних втрат та 3% річних, а також на окремі положення Розділу «Прикінцеві положення» ЦК України позивач не пропустив строк звернення до суду за захистом свого порушеного права у цій частині позовних вимог. Згідно вимог частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до вимог частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, а також подані сторонами заяви по суті справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов таких висновків. Положеннями статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому,що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України). Відповідно до приписів статті 12 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Судом установлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується наданою суду копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 13.11.2014 між ТОВ «Ліко-Житлосервіс» та відповідачем укладено договір №19/14-348 про надання послуг, відповідно до умов якого позивач зобов`язався надати житлово-комунальні послуги у житловому будинку по [ADDRESS] , а відповідач зобов`язався своєчасно оплатити такі послуги на умовах, встановлених договором. За умовами пунктів 2.2.1 та 3.1 договором установлений обов`язок замовника щомісячно оплачувати послуги в порядку та на умовах визначених цим договором. Як убачається з наявної у матеріалах справи копії протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Ліко-Житло Сервіс» від 09.11.2021 останнє змінило назву на ТОВ «Управляюча компанія «Венеція». Відповідно до наданих позивачем розрахунків, заборгованість відповідача за період з 01.11.2020 по 31.03.2023 за надані житлово-комунальні послуги по квартирі [PERSON] , що розташована за адресою: [ADDRESS] , станом на 17.05.2024 становила 20636,64 грн. Крім того, на цю суму боргу з листопада 2020 року по січень 2022 року нараховані 3% річних в розмірі 192,64 грн та інфляційні втрати в сумі 609,85 грн. Установлено, що після відкриття провадження у справі відповідач подав суду докази сплати спірної заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги в розмірі 20636,64 грн, а саме надав копію квитанції №202906473 від 05.06.2024. Оскільки вказана сума боргу була сплачена відповідачем у добровільному порядку після відкриття провадження у справі, ТОВ «УК «Венеція» подало до суду відповідне клопотання, у якому просило закрити провадження у справі в цій частині вимог на підставі статті 255 ЦПК України у зв`язку із відсутністю спору у даній справі в частині стягнення основного суми боргу. Так, згідно з положеннями пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому необхідно надавати сутнісного, а не формального значення. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі №638/3792/20 (провадження №61-3438сво21) зазначено, що суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №456/647/18, провадження №61-2018св19, від 13 травня 2020 року у справі №686/20582/19-ц, провадження №61-1807св20, ухвалах Верховного Суду від 20 грудня 2021 року у справа №520/2224/19-ц, провадження №61-4067св21, від 13 липня 2022 року у справі №761/28514/15, провадження №61-3747св21. Так, як було зазначено вище, відповідно до наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 01.11.2020 по 31.03.2023 у відповідача станом на 17.05.2024, тобто на момент пред`явлення позову, була наявна заборгованість в розмірі 20636,64 грн. Встановлено, що після відкриття провадження у справі 05.06.2024 відповідач здійснив погашення вказаного вище боргу за житлово-комунальні послуги в розмірі 20636,64 грн, що у свою чергу підтвердили сторони, про будь-які неврегульовані питання в цій частині вимог позову не заявляли. Враховуючи наведене вище, суд дійшов до переконання про те, що в частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача основної суми боргу за житлово-комунальні послуги за період з 01.11.2020 по 31.03.2023 в розмірі 20636,64 грн слід закрити провадження у справі, у зв`язку з відсутністю предмету спору на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України. Що стосується позовних вимог ТОВ «УК «Венеція» в частині стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, то суд дійшов наступних висновків. Так, як встановлено частиною четвертою статті 319 ЦК України власність зобов`язує. Згідно зі статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язанні допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до положень частини першої статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України, визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18), а також у постанові від 31 січня 2019 року у справі №761/4878/16-ц (провадження №61- 1625св18). З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (14-465цс18). Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц (провадження №14-241цс19) та №646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18). Крім того, Верховний Суд у постанові від 01 липня 2020 року у справі №535/757/17 (провадження №61-30148св18) зробив аналогічний висновок щодо подібних правовідносин. Як убачається з наданого позивачем розрахунку розміру 3% річних та інфляційних втрат, через неналежне та несвоєчасне виконання [PERSON] основного зобов`язання зі сплати житлово-комунальних послуг за укладеним договором від 13.11.2014, ТОВ «УК «Венеція» суму основного боргу нараховано 3% річних у розмірі 192,64 грн та інфляційні втрати в сумі 609,85 грн. Проведений позивачем даний розрахунок сум 3% річних та інфляційних втрат, здійснений на підставі статті 625 ЦК України, відповідач в ході розгляду справи судом його не спростував, власного контррозрахунку цих сум не надав. Отже, враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що відповідач взятих на себе зобов`язань в строки передбачені договором належним чином не виконав, прострочив виконання грошового зобов`язання, а тому суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача нарахованих на підставі статті 625 ЦК України 3% річних у розмірі 192,64 грн, а також інфляційних втрати в сумі 609,85 грн, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а тому позов у цій частині вимог підлягає задоволенню у повному обсязі. При цьому, вирішуючи спір в цій частині позовних вимог, суд відхиляє доводи відповідача щодо пропуску позивачем встановленого трирічного строку звернення до суду із позовом для захисту свого порушеного права, оскільки вони не відповідають нормам матеріального права, з огляду на таке. Так, положеннями частини першої статті 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В силу вимог частин першої, п`ятої статті 261, частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 02.04.2020 набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Окрім того, відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану Зазначене дає підстави для висновку, що строк позовної давності за вимогою про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму заборгованості, не пропущений, оскільки на час подання позовної заяви у травні 2024 року такий строк був продовжений, а потім зупинений вищевказаними нормами законодавства. Отже, доводи відповідача про пропущення строків звернення позивачем до суду не знайшли свого підтвердження та спростовуються вищевикладеним. Згідно вимог статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат. Тому, відповідно до вимог частини першої статті 141, частини третьої статті 142 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3028 грн.

Outcome: approved