Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-27 00:00:00

31.05.2024 позивачка через адвоката Чікову Т.А. звернулася до Деснянського районного суду м. Чернігова із позовною заявою до Чернігівської міської\~ради, [PERSON] , в якій просить визначити їй додатковий строк терміном три місяці з дня набрання рішенням суду законної сили для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті її сестри [PERSON] , померлої [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла її сестра [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] . За життя, 23.07.2003, [PERSON] склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої чернігівської державної нотаріальної контори Анікейчик О.Н., зареєстровано в реєстрі за № 1-1381, за яким вона заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, [PERSON] . 10.03.2022 [PERSON] у простій письмовій формі склала заповіт, згідно з яким на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати і на що за законом матиме право, у тому числі належну на праві приватної власності квартиру, що знаходиться в [ADDRESS] , заповіла [PERSON] . У зв`язку із повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24.02.2022, нотаріально посвідчити заповіт, складений 10.03.2022, не було можливості, тому [PERSON] змушена була визнавати його дійсність в судовому порядку. Проте, постановою Чернігівського апеляційного суду від 16.01.2024 відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту дійсним. Оскільки заповіт від 10.03.2022, складений на ім`я [PERSON] , визнано недійсним, то, на думку позивача, дійсним є заповіт, складений на її ім`я 23.07.2003. Зазначає, що з метою прийняття спадщини після смерті [PERSON] , вона звернулася із заявою до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Музики Л.І, проте остання відмовила їй у прийняття заяви у зв`язку із пропуском встановленого законодавством шестимісячного строку для прийняття спадщини. Указане стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 03.06.2024 дану позовну заяву залишено без руху. Ухвалою судді від 07.06.2024 прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 29.07.2024; витребувано у строк до 26.07.2024, у приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Музики Л.І. копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . 03.07.2024 представник Чернігівської міської ради засобами поштового зв`язку подала відзив, в якому позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні в повному обсязі. Зазначає, що позивач була обізнана про існування заповіту, складеного на її ім`я; вважає, що у позивача були відсутні перешкоди для подання заяви про прийняття спадщини у встановленому законом порядку; указує на те, що позивачем не надано ані доказів її звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, ані постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. 29.07.2024 підготовче засідання відкладено на 08.10.2024 у зв`язку із клопотанням представника позивача; до участі у справі в якості співвідповідача залучено [PERSON] 08.10.2024 підготовче засідання відкладено на 20.11.2024 у зв`язку з перебуванням судді у відпустці. Ухвалою суду від 20.11.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 24.12.2024. 24.12.2024 оголошено перерву в судовому засіданні до 28.01.2025 у зв`язку з неявкою свідків. У судовому засіданні 28.01.2025 представник позивача позов підтримала та просила задовольнити. Представник Чернігівської міської ради просив відмовити в його задоволенні. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи оповіщалася у встановленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомила. У судове засідання учасники справи не з`явилися, представники позивача та Чернігівської міської ради у поданих через канцелярію суду письмових заявах просили провести судове засідання без їхньої участі, відповідач [PERSON] та позивач про причини неявки не повідомили. Згідно вимог частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України) фіксування судового процесу 28.01.2025 за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 5). За життя, 23.07.2003, [PERSON] складено заповіт, за яким остання все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що на день її смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право, у тому числі належну їй на праві приватної власності квартиру, що знаходиться в [ADDRESS] , заповіла сестрі [PERSON] , який посвідчено державним нотаріусом Першої чернігівської державної нотаріальної контори Анікейчик О.Н., зареєстровано в реєстрі за № 1-1381 (а.с. 7). 10.03.2022 [PERSON] у простій письмовій формі склала заповіт, згідно з яким на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати і на що за законом матиме право, у тому числі належну на праві приватної власності квартиру, що знаходиться в [ADDRESS] , заповіла [PERSON] (а.с. 69). Заповіт, складений на ім`я [PERSON] , було вчинено у простій письмовій формі, оскільки здійснити нотаріальне посвідчення сторони цього правочину не змогли, так як на території м. Чернігова у цей період йшли активні бойові дії, нотаріальні контори не працювали. Після зупинення бойових дій [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, пред`явивши заповіт. За її заявою приватним нотаріусом Музикою Л.І. заведено спадкову справу та запропоновано встановити дійсність заповіту в судовому порядку, так як він не посвідчений нотаріально, у зв`язку з чим у серпні 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про визнання його дійсності. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 16.01.2024 у справі № 750/4986/22 скасовано рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01.06.2023 та відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту дійсним (а.с. 15-19). Позивач вважає, що оскільки судом заповіт складений на ім`я [PERSON] дійсним визнано не було, то дійсним є заповіт, складений на її ім`я 23.07.2003. Зазначає, що з метою прийняття спадщини після смерті [PERSON] , вона звернулася до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Музики Л.І. із заявою про прийняття спадщини, проте остання відмовила їй у прийнятті вказаної заяви у зв`язку із пропуском встановленого законодавством шестимісячного строку для її подання. Обґрунтовуючи поважність пропуску строку на подачу заяви про прийняття спадщини [PERSON] зазначає, що не знала про існування заповіту, складеного на її ім`я, оскільки була впевнена в існуванні заповіту, складеного на ім`я [PERSON] , який спадкодавець склала 10.03.2022 в її присутності. До матеріалів даної справи позивачем додано заяву, зі змісту якої вбачається, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті своєї сестри [PERSON] , померлої [INFO] , яка 07.02.2024 посвідчена нотаріусом м. Самари Самарської області російської федерації та зареєстрована в реєстрі за № 63/65-н/63-2024-2-191, адресована Україні, Чернігівському міському нотаріальному округу (а.с. 8). Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно з частинами першою, другою статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна (ч.1,2 ст. 1221 ЦК України). Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] проживає за межами України та є громадянкою російської федерації, бажає прийняти спадщину після смерті сестри [PERSON] , що складається з квартири [ADDRESS] . Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, установлює Закон України «Про міжнародне приватне право». Зі змісту пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» убачається, що іноземний елемент у спадкуванні може виражатися в одній з таких трьох ознак: 1) спадкодавець або спадкоємець є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; 2) спадщина знаходиться на території іноземної держави; 3) юридичний факт, який створює, змінює чи припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави (наприклад, смерть спадкодавця на території іншої держави чи народження дитини, спадкові права якої захищалися до її народження в іншій державі, тощо). За наявності хоча б однієї із вказаних ознак, до відносин спадкування будуть застосовуватися положення Закону України «Про міжнародне приватне право». З урахуванням положень статей 71, 72 цього Закону спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання, якщо спадкодавцем не обрано в заповіті право держави, громадянином якої він був. Вибір права спадкодавцем буде недійсним, якщо після складання заповіту його громадянство змінилося (стаття 70 Закону України «Про міжнародне приватне право»). Відповідно до статті 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України. Статтею 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» установлено, що документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Крім норм Закону України «Про міжнародне приватне право», спадкування з іноземним елементом регулюватись нормами міжнародних договорів. Таким міжнародним договором є Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, підписана від імені України у м. Мінську 22.01.1993 і ратифікована Законом України від 10.11.1994 № 240/94-ВР (далі Конвенція). Згідно зі статтею 44 Конвенції громадяни кожної із Договірних сторін можуть спадкувати на територіях інших Договірних сторін майно чи права за законом чи за заповітом на рівних умовах і в тому ж об`ємі, як і громадяни даної Договірної сторони. Відповідно до статті 45 цієї Конвенції право спадкування майна, крім випадків, передбачених пунктом 2 вказаної статті, визначається по законодавству тієї Договірної Сторони, на території якої спадкодавець мав останнє місце проживання. У пункті 2 статті 45 Конвенції визначено, що право спадкування нерухомого майна визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої знаходиться це майно. У статті 48 Конвенції передбачено, що провадження в справах про спадкування рухомого майна компетентні вести установи Договірних Сторін, на території яких спадкодавець мав останнє місце проживання на час своєї смерті. Провадження в справах про спадкування нерухомого майна компетентні вести установи Договірних Сторін, на території яких знаходиться нерухоме майно. 01.12.2022 Верховною Радою України прийнято Закон України № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993». Отже, заява [PERSON] Чернігівському нотаріальному округу, посвідчена нотаріусом Волжського району Самарської області, рф, не може підтверджувати факт прийняття спадкоємцем спадщини у визначеному законодавством України порядку, оскільки держава Україна вийшла з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах. [PERSON] є громадянкою російської федерації, тобто іноземним елементом у спадкуванні, а тому виходячи з норм права, які регулюють спірні відносини, повинна була звернутись до нотаріальної контори за місцем знаходження нерухомого майна. Подання позивачем заяви про прийняття спадщини на території російської федерації не вважається поданням заяви до нотаріальної контори за місцем знаходження майна. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом зазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) спадкоємець пропустив строк для прийняття спадщини; 2) у спадкоємця були перешкоди для подання заяви для прийняття спадщини; 3) ці обставини визнані судом поважними. Отже, лише якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Водночас необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 04.11.2015 у справі № 6-1486цс15, від 23.08.2017 у справі № 6-1320цс17, Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 у справі № 565/1145/17, від 17.10.2019 у справі № 766/14595/16, від 30.01.2020 у справі № 487/2375/18, від 31.01.2020 у справі № 450/1383/18, від 17.08.2023 у справі № 626/274/22. Правозастосовна практика Верховного Суду у подібних правовідносинах є усталеною. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» роз`яснено, що при розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Також, відповідно до Листа від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» суди при розгляді справ даної категорії мають звертати увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивач у позовній заяві стверджує, що зверталася до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Музики Л.І. із заявою про прийняття спадщини, проте вона відмовила їй у прийнятті заяви у зв`язку з пропуском встановленого законодавством шестимісячного строку для її прийняття. Усупереч указаному, позивачем не надано суду ані постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину, ані доказів її звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за місцем знаходження нерухомого майна в установленому законодавством України порядку. Із огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed