Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-27 00:00:00

В липні 2022 р. позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся з позовом до суду і просив стягнути солідарно з [PERSON] (відповідач-1) та [PERSON] (відповідач-2) заборгованість за кредитним договором № K3V0AE15005783 від 24.07.2007 року в розмірі - 182 078,89 доларів США, яка складається з 12363,95 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 30182,10 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 28,03 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 139504,81 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що, що між AT КБ «ПриватБанк» та [PERSON] (надалі - відповідач-1) 27.04.2007 було укладено кредитний договір K3V0AE15005783 (надалі - Договір).Згідно договору AT КБ «ПриватБанк» зобов`язалося надати відповідачу-1 кредит у розмірі 25 289,25 доларів США на строк до 27.04.2012, а відповідач-1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач-1 повинен надавати банку грошові кошті (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно з кредитним договором.Згідно із договором у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором відповідач-1 сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.AT КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав у повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 25289,25 доларів США.В порушення умов кредитного договору, а також ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач-1 свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки.У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач-1 станом на 22.06.2022 має заборгованість - 182078,89 доларів США, яка складається з 12363,95 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 30182,10 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 28,03 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 139504,81 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.На забезпечення виконання зобов`язань за договором K3V0AE15005783 між AT КБ «ПриватБанк» та [PERSON] (надалі - відповідач-2) було укладено договір поруки. Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість у розмірі 182078,89 доларів США, що за курсом 29,25 відповідно до службового розпорядження НБУ від 22.06.2022 складає 5325807,53 грн станом на 22.06.2022 за кредитним договором № K3V0AE15005783 від 27.04.2007, а також стягнути солідарно з відповідачів судові витрати. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.07.2022 р. вищевказану справу розподілено на суддю Петрова Д.В. Ухвалою від 01.08.2022 року відкрито провадження у справі з призначенням розгляду за правилами позовного провадження з викликом сторін. Представником відповідача 2 - адвокатом Гапекою Т.В. подано відзив, в якому сторона відповідача-2 просила відмовити в задоволенні позову, обґрунтовуючи тим, що вони заперечують, щодо розрахунку заборгованості наданого позивачем, щодо неправомірного нарахування пені в іноземній валюті, щодо невиконання банком вимог про направлення вимоги поручителю, а також просить застосувати наслідки спливу позовної давності.Відповідач 2 зазначає, що банком на підтвердження розміру заборгованості [PERSON] було надано суду виключно розрахунок заборгованості, із змісту якого не зрозуміло та взагалі неможливо встановити, які суми платежів були сплачені на погашення відсотків за користування кредитними коштами. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (чинний на момент виникнення спірних правовідносин), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.Згідно з п.п. 14 ч. 3 Розділу 1 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, що первинний документ - документ, який містить відомості про операцію.Відповідно до п. 50 Розділу 3 Положення встановлює, що первинні документи складаються на бланках форм, затверджених відповідно до законодавства України. Документування операцій може здійснюватися з використанням бланків, виготовлених банком самостійно, які повинні містити обов`язкові реквізити чи реквізити форм, затверджених відповідно до законодавства України.Первинні та зведені облікові документи в паперовій/електронній формі повинні мати такі обов`язкові реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування банку, від імені якого складений документ; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; 5) посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення; 6) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. Банк має право самостійно визначати інші додаткові реквізити первинних документів у паперовій/електронній формі (п. 51 Розділу 3 Положення). В розумінні п. 52 Положення первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського облік, а внесення виправлень до первинних документів не допускається (п. 53).В свою чергу, п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 № 75 аналогічно встановлює, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що виключно банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.Зазначене узгоджується з правовими висновками, що викладені в постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 28 жовтня 2020 у справі № 760/7792/14, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16, від 17 грудня року у справі № 278/2177/15. Представником позивача подано відповідь на відзив, в якій заперечив проти доводів сторони відповідача, які є аналогічними позовній заяві. Ухвалою суду від 10.11.2022 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 06 грудня 2022 року в задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись з рішенням суду, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 06 грудня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з [PERSON] у розмірі 48 713,38 дол. США та в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Київський апеляційний суд постановою від 16 травня 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» залишив без задоволення, а рішення Подільського районного суду м. Києва від 06 грудня 2022 року в частині позовних вимог до [PERSON] - без змін. Не погоджуючись з рішеннями попередніх інстанцій, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до касаційного суду з касаційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 06 грудня 2022 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з [PERSON] у розмірі 26 912,48 дол. США та постанову Київського апеляційного суду від 16 травня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Постановою Верховного суду від 04 жовтня 2023 року касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задоволено частково. Рішення Подільського районного суду м. Києва від 06 грудня 2022 року в оскаржуваній частині та постанову Київського апеляційного суду від 16 травня 2023 року скасовано, справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Тим самим, новий розгляд справи відбувався лише відповідача [PERSON] . На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.10.2023 р. вищевказану справу розподілено на суддю Анохіна А.М. Ухвалою суду від 01.11.2023 року цивільну справу прийнято до розгляду та призначено підготовче засідання. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 16.01.2024 р. дана справа розподілена на суддю Ларіонову Н.М. Ухвалою суду від 22.01.2024 року цивільну справу прийнято до розгляду та призначено підготовче засідання. В підготовчому засіданні 20.08.2023 р. підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача уточнила позовні вимоги в частині розміру суми, яку просить стягнути, та просить стягнути у розмірі 26 912,48 дол.США, що виникла станом на 27.04.2023 р. та складається з: - 12363,95 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту) (на момент закінчення строку кредитування за договором 27.04.2012); - 8381,20 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом (на момент закінчення строку кредитування за договором 27.04.2012).; - 6167,33 доларів США - заборгованість за пенею (на момент закінчення строку кредитування за договором 27.04.2012). , у розмірі 26 912,48 дол.США, що виникла станом на 27.04.2023 р. та складається з: - 12363,95 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту) (на момент закінчення строку кредитування за договором 27.04.2012); - 8381,20 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом (на момент закінчення строку кредитування за договором 27.04.2012).; - 6167,33 доларів США - заборгованість за пенею (на момент закінчення строку кредитування за договором 27.04.2012). Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач, будучи повідомленим про день, час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, не подав відзив на позовну заяву, в зв`язку з чим відповідно до вимог ст.ст.223 ч.4, 280 ЦПК України розгляд даної справи проведений в заочному порядку. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Судом встановлено, між AT КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № К3V0АЕ15005783 від 27 квітня 2007 року. За умовами договору банк зобов`язався надати [PERSON] кредитні кошти у розмірі 18500 доларів США на придбання автомобіля зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами. З метою забезпечення виконання зобов`язань між AT КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір поруки № K3V0AE15005783/1 від 27 квітня 2007 року. Згідно з наданим банком розрахунком, у відповідачів за вказаним кредитним договором станом на 22.06.2020 виникла заборгованість за кредитом на загальну суму 182078,89 доларів США, яка складається з: 12363,95 доларів США заборгованість за кредитом, 30182,10 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 28,03 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 139504,81 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (чинний на момент виникнення спірних правовідносин), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Згідно з п.п. 14 ч. 3 Розділу 1 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, що первинний документ - документ, який містить відомості про операцію. Відповідно до п. 50 Розділу 3 Положення встановлює, що первинні документи складаються на бланках форм, затверджених відповідно до законодавства України. Документування операцій може здійснюватися з використанням бланків, виготовлених банком самостійно, які повинні містити обов`язкові реквізити чи реквізити форм, затверджених відповідно до законодавства України. Первинні та зведені облікові документи в паперовій/електронній формі повинні мати такі обов`язкові реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування банку, від імені якого складений документ; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; 5) посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення; 6) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. Банк має право самостійно визначати інші додаткові реквізити первинних документів у паперовій/електронній формі (п. 51 Розділу 3 Положення). В розумінні п. 52 Положення первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського облік, а внесення виправлень до первинних документів не допускається (п. 53). В свою чергу, п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 № 75 аналогічно встановлює, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що виключно банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Зазначене узгоджується з правовими висновками, що викладені в постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 28 жовтня 2020 у справі № 760/7792/14, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16, від 17 грудня року у справі № 278/2177/15. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Факт невиконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань вбачається із наявної в матеріалах справи виписки за рахунком Відповідача-1 (наявна в матеріалах справи, надана до суду першої інстанції разом з відповіддю на відзив). Також судом встановлено, що 04.07.2012 Подільським районним судом міста Києва ухвалено рішення у справі №2607/5928/12 за позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення суми заборгованості, що виникла станом на 21.03.2012, яким позов задоволено частково Зокрема, вказаним рішенням суд вирішив звернути стягнення на предмет застави (транспортний засіб) в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором від 27.04.2007 у розмірі 23 450,08 доларів США та 34 818,67 грн. шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ "ПриватБанк" з укладенням договору купівлі-продажу з третьою особою, в решті позовних вимог - відмовлено. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Принцип юридичної визначеності вимагає, щоб коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [ВП], №28342/95, п. 61, ECHR1999-VII). Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»). Таким чином, факт укладення кредитного договору та наявності заборгованості [PERSON] за ним встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили З матеріалів справи, у т.ч. виписки за рахунком Відповідача-1 вбачається, що зобов`язання Відповідача-1 за кредитним договором не виконані, встановлена судом сума заборгованості не була погашена, а предмет застави не був реалізований. Виходячи із системного аналізу ст.ст.525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за договором. Згідно зі ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 751/3510/15-ц зроблено наступні висновки: «Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Звернення стягнення на предмет застави повинно задовольнити вимоги кредитора за основним зобов`язанням, і тільки в такому випадку ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України. Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному" Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18), наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором, оскільки застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості. Судом враховано правовий висновок, викладений у Постанові Верховного Суду справа №310/11534/13-ц від 04 липня 2018 року, а саме: "здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Велика Палата Верховного Суду вважає, що в разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення..." З матеріалів даної справи вбачається, що судове рішення про звернення стягнення на предмет застави не виконане, а предмет застави фактично не реалізовано. Оскільки зобов`язання [PERSON] за кредитним договором не припинилися, право вимоги банку про повернення кредиту і сплату процентів та інших платежів за умовами договору залишається дійсним і підлягає судовому захисту У відповідності до положень 82 ЦПК України відповідач не звільнений від обов`язку доказування У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 зроблено висновок, що "6.8. У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача як кредитора у зобов`язанні. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає боржник, зокрема, щодо вчинення боржником дій, які мають наслідком припинення зобов`язання, у випадку, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками." Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21 (провадження № 61-9710св22): "...Стороною відповідача не спростовано розмір заборгованості, заявлений стороною позивача. Враховуючи, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності, тому висновки суду апеляційної інстанції про недоведеність вимог у частині розміру заборгованості є необґрунтованим, у зв`язку із чим рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню як таке, що ухвалено при неправильному застосуванні норм матеріального права в частині визначення належності доказів, якими може бути підтверджена заборгованість перед банком, а також норм процесуального права в частині доказування." Відповідачем-1 не доведено факт належного виконання умов кредитного договору, а також погашення заборгованості за ним, в тому числі й тієї, що встановлена судовим рішенням. Матеріалами справи підтверджено, що предмет застави не був фактично реалізований, адже з виписки за рахунком Відповідача-1 за період з 27.04.2007 по 21.09.2022 чітко вбачається, що останній платіж на часткове погашення боргу було зараховано 14.01.2010, тобто ще до ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет застави. Суд бере до уваги, що Банк вживав заходів та звертався до суду з заявою про зміну способу виконання рішення Подільського районного суду міста Києва від 04.07.2012 у справі №2607/5928/12. Однак ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 06.02.2018 у справі №2607/5928/12 в задоволенні заяви про зміну способу виконання судового рішення було відмовлено. Оскільки предмет застави не було фактично реалізовано у зв`язку з відсутністю попиту покупців та відсутністю необхідних документів на автомобіль, відповідно, й кошти від його реалізації не могли надійти в рахунок погашення боргу за кредитом Відповідача-1. Умовами пункту 4.1 кредитного договору передбачено, що при порушенні Позичальником зобов`язань, передбачених п.п. 2.2.2, 2.2.3, 7.5 цього договору, Банк має право нарахувати, а Позичальник зобов`язується сплатити Банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу. Згідно з п.1.1 Кредитного договору, валютою договору, а також щомісячного платежу є долар США. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі №757/6367/13-ц (провадження № 14-422 цс 18): "...50. Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, проте не виключає здійснення платежів в іноземній валюті (див. пункт 47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц). 51. Оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України, умови кредитного договору передбачали сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, а сторони ці умови не оспорювали, то разом зі стягненням з фізичних осіб-поручителів заборгованості в іноземній валюті суд мав право стягнути й пеню в іноземній валюті". Таким чином, неправомірність нарахування пені в валюті договору не підтверджена жодними належними та допустимими доказами та спростовується висновками Великої Палати Верховного Суду. Більше того, Банком надано розрахунок заборгованості, в якому зазначено не лише суми у валюті в США, а й гривневі еквіваленти таких сум, тобто суд мав можливість визначити суму пені в гривні на дату платежу (прийняття рішення). Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог Банку та стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором у розмірі 26 912,48 дол.США, що виникла станом на 27.04.2023 р. та складається з: - 12363,95 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту) (на момент закінчення строку кредитування за договором 27.04.2012); - 8381,20 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом (на момент закінчення строку кредитування за договором 27.04.2012).; - 6167,33 доларів США - заборгованість за пенею (на момент закінчення строку кредитування за договором 27.04.2012), оскільки в ході судового розгляду було встановлено, що вони є обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими доказами. Наданий стороною позивача розрахунок заборгованості відповідає вимогам закону та умовам договору. На спростування наданих стороною позивача доказів наявності та розміру заборгованості відповідачем не надано відповідних доказів. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку про задоволення позову, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими, заснованими на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує що частиною 1 ст. 141 ЦПК України, встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, то з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» слід стягнути судовий збір. Згідно курсу НБУ гривні до долара станом на 20.07.2022 р. (день подання позову) становить 29,2549 грн., отже еквівалент суми, яка стягується з відповідача, становить 787 321,91 грн. В зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню у розмірі 7 873,21 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 526, 610-612, 629, 1049, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: approved