Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та АТ «Криворізька теплоцентраль» і просить суд встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділивши їй в користування житлову кімнату площею 18,30 кв.м. разом з балконом 1,00 кв.м., у користування відповідачки залишити кімнату площею 12,40 кв.м., кімнату 12,90 кв.м. та лоджію 1,50 кв.м., залишивши в загальному користуванні кухню, вбиральню, ванну, коридор та вбудовану шафу, та зобов`язати АТ «Криворізька теплоцентраль» розділити особові рахунки відповідно до встановленого порядку користування, посилаючись на самоусунення [PERSON] від утримання належної їй частки квартири. В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що вона є власником частини квартири [ADDRESS] , з яких 1/3 частка належить їй на підставі свідоцтва про право власності на житло С-1305 від 13.12.2006, інша 1/6 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.03.2018. Решта частки квартири належить відповідачці [PERSON] , яка звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, на підставі чого було відкрито спадкову справу, однак не оформила право власності належним чином, а тому вважається такою, що фактично прийняла спадщину. [PERSON] не зареєстрована у вказаній квартирі та не проживає у ній, самоусунувшись від утримання належної їй частки квартири, не проводить поточні ремонти та не сплачує рахунки за надані комунальні послуги, тягар по утриманню квартири ліг на неї, позивача у справі. Через наявність боргу за надані комунальні послуги їй відмовлено у призначенні субсидії, що призвело до скрутного становища. Здійснити купівлю-продаж квартири, аби вона могла придбати житло меншою площею, відповідачка відмовляється, як і здійснити міну спірної квартири на квартиру меншої площі. Тому оскільки вони з відповідачкою не можуть дійти згоди у користуванні кварти рою, просить задовольнити вимоги. Ухвалою суду від 22 листопада 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання сторони не з`явилися. Згідно поданої до суду заяви, представник позивача [PERSON] просить проводити розгляд справи за його відсутності, на вимогах наполягає. Відповідач [PERSON] причини неявки суд не повідомила, відзиву на позов не подала. Представник відповідача АТ «Криворізька теплоцентраль» Нофенко Л.В. звернулась до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності. В обґрунтування відзиву на позов зазначено, що рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 лютого 2024 року стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] заборгованість, що виникла за адресою: [ADDRESS] в сумі 42\~357,75 грн., а також інфляційні втрати, 3% річних та плату за абонентське обслуговування. Таким чином на сьогоднішній день по особовому рахунку, який відкритий за адресою: [ADDRESS] , рахується заборгованість, яку слід сплатити, оскільки особовий рахунок в квартирі відкри вається за адресою, а не за особою, документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій підприємства. Тому просить суд задовольнити в частині позовних вимог щодо розподілу особових рахунків на оплату послуг з постачання теплової енергії відповідно до встановленого порядку користування квартирою з моменту набрання рішення законної сили при умові погашення заборгованості, яка рахується на особовому рахунку за адресою: [ADDRESS] . Ураховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України та частини другої статті 247 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Як установлено судом та підтверджується письмовими доказами, за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 13.12.2006 та свідоцтва про право на спадщину за законом за реєстровим № 270 від 28.03.2018, є власником 1/2 частки квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). Відомості про власників решти частки квартири, матеріали справи не містять. Щодо вимог позивача про встановлення порядку користування квартирою. Відповідно до\~ст.\~358\~ЦК України\~право спільної\~часткової власності\~здійснюється співвласниками\~за їхньою\~згодою. Співвласники\~можуть домовитися\~про порядок\~володіння та\~користування майном,\~що є\~їхньою спільною\~частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. При встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири), виходячи з його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Установлення співвласниками порядку користування будинком (квартирою) з виділенням конкретних приміщень, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року в справі № 6-79цс14. За змістом ст. 358 ЦК України первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. У даному випадку спірні правовідносини стосуються поділу квартири в натурі, тому з`ясування можливості виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, є обов`язковим. При цьому частку у квартирі можна виділити в натурі, коли цю частку житла можна ізолювати\~від решти\~об`єкта\~нерухомості та використовувати повністю автономно. Для цього в ній мають бути окремий вхід, санвузол та інші комунікації. До вказаних висновків дійшов Верховний Суд у постанові 15 листопада 2023 року в справі № 357/13634/21 (провадження № 61-9627св23). У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі №445/442/16-ц зроблено висновок, що допустимим доказом про технічну можливість поділу в натурі об`єкту нерухомого майна є висновок експерта або уповноваженого суб`єкта господарювання саме щодо технічної можливості такого поділу. Таким чином, для встановлення вказаних обставин справи слід керуватися спеціальними знаннями у цій області, а саме висновками будівельно-технічної експертизи щодо технічної можливості поділу спірної квартири в натурі, однак відповідне клопотання про її призначення учасниками процесу не заявлялось, суд за власною ініціативою позбавлений її призначити. При цьому згідно запропонованого позивачем поділу, кімната площею 18,30 кв.м. є прохідною, згоду на отримання більшої площі користування квартирою (кімнати 12,40 кв.м. та 12,90 кв.м.), відповідачка не надавала, установити технічну можливість запропонованого позивачем поділу суд не може, а отже визначити порядок користування квартирою, про який просить позивач у даному випадку неможливо, оскільки матиме місце відступ від величини ідеальних часток у праві власності на квартиру сторін у справі. Крім того, наданий до суду технічний план складено 21 листопада 2006 року, що позбавляє суд можливості установити відповідність його теперішньому технічному стану помешкання та відсутність перепланувань у ній. Більш того, у матеріалах справи відсутні докази належності на праві власності відповідачці частини житлової квартири [ADDRESS] , як і відсутні клопотання про витребування необхідних доказів, в разі неможливості їх отримання стороною позивача. Посилання в тексті позовної заяви на фактичне прийняття відповідачем [PERSON] спадщини у вигляді 1/2 частки спірної квартири, ґрунтується виключно на припущеннях позивача. Щодо вимоги позивача про розділ особових рахунків на оплату житлово-комунальних послуг. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. Статтею 360 ЦК України встановлено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Згідно зі статтею 66 ЖК України плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється, виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку). Відповідно до статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать послуги з централізованого постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізованого опалення, вивезення побутових відходів та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Відносини між споживачами у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. Пунктом 10 Правил користування приміщеннями жилих будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року №572, передбачений порядок розподілу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартир. Мешканці квартири, житлового приміщення у гуртожитку, в яких проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі): розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг. За умови відсутності поквартирного (покімнатного) обліку та відсутності згоди між мешканцями квартири, житлового приміщення у гуртожитку щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря); за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю зареєстрованих осіб, що проживають у квартирі, житловому приміщенні у гуртожитку; за послуги з централізованого опалення, з утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалюваної та загальної площі приміщення, яким користується власник, співвласник, наймач (орендар). Порядок укладення, зміни і припинення договорів про надання комунальних послуг врегульовано ст. 13 цього Закону, яка передбачає, що відносини між споживачами та виконавцями у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Отже, розподіл особового рахунку можливий лише за умови укладення з кожним із споживачів окремих договорів про надання послуг. Проте, докази укладання позивачем та/або відповідачем - співвласниками квартири таких договорів з підприємствами, що надають житлово-комунальні послуги за адресою спірної квартири, в матеріалах справи відсутні. Також матеріали справи не місять доказів щодо звернення позивача до відповідних комунальних установ з вимогою про розподіл особових рахунків чи відомостей щодо наявних домовленостей по оплаті житлово-комунальних послуг між співвласниками квартири. Відсутні також докази того, що позивач намагалась досягти домовленостей щодо розподілу оплати житлово-комунальних із співвласником житлового приміщення, а останнім було відмовлено позивачу у вирішенні цього питання. Таким чином суд вважає передчасними позовні вимоги щодо розподілу особових рахунків на сплату комунальних послуг, шляхом виділення сторонам окремих особових рахунків. При цьому позивач не позбавлена можливості звернутися до підприємств, які надають комунальні послуги, для укладення відповідних договорів на погоджених сторонами умовах і тільки в разі виникнення спору може звернутися до суду з позовом до підприємств, які надають такі послуги. Суд приймає до уваги правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 09 вересня 2020 року в справі № 751/1560/19 (провадження № 61-15603св19), де зазначено, що «питання поділу особового рахунку вирішується шляхом звернення особи із письмовою заявою про вказане до відповідного житлового органу/ підприємств, які надають відповідні послуги, з додатком про підтвердження права власності особи на частину квартири. Судом не встановлено, що позивач зверталась у встановленому законом порядку із такою заявою та останній у цьому було відмовлено. У такому випадку звернення до суду з даним позовом є передчасним, тому такі вимоги підлягають залишенню судом без задоволення». Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 04 березня 2024 року у справі № 750/7250/22 (провадження № 61-9145св23). При цьому суд не враховує доводи, викладені представником відповідача АТ «Криворізька теплоцентраль» у відзиві на позов, оскільки вони стосуються квартири [ADDRESS] , натомість предметом розгляду даної справи є квартира [ADDRESS] . Суд також вважає необхідним роз`яснити позивачу, що якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети (постанови Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц та від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц). Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, що є одним із основоположних його принципів. За змістом частини третьої зазначеної норми, обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які посилається особа як на підставу своїх вимог або заперечень, покладається на кожну із сторін. Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам\~жодних фактичних\~матеріалів і\~доказів не\~збирає (постанова Верховного Суду від 18 березня 2019 року по справі № 450/2488/16-ц). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина 1 статті 133 ЦПК України). Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. У зв`язку із відмовою у задоволенні вимог, судові витрати залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed