Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-23 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання. Позов мотивує тим, що відповідач зареєстрований і проживає у квартирі за адресою [ADDRESS] , де позивач надає послуги з постачання централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води. Відповідачу для здійснення оплати за надання послуг з теплопостачання відкрито особовий рахунок. У зв`язку з тим, що відповідач не здійснював оплату вказаних послуг, за період з 01.06.2015 по 31.07.2021 утворилася заборгованість у розмірі 37520 (тридцять сім тисяч п`ятсот двадцять) гривень 16 копійок, яку ЛМКП «Львівтеплоенерго» просить стягнути з відповідача. Також, у зв`язку з тим, що відповідачем порушені договірні зобов`язання, крім основної заборгованості, просить стягнути 3% річних в розмірі 1587 (тисячу п`ятсот вісімдесят сім) гривень 27 коп., інфляційні втрати в розмірі 2481 (дві тисячі чотириста вісімлесят одну) гривню 00 коп., та сплачений судовий збір. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 12.08.2022р. відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовчий розгляд справи. У відзиві на позовну заяву відповідач просить відмовити у задоволені позовних вимог, зазначає, що нарахування та арифметичні розрахунки є безпідставними і необґрунтованими, позивач не дотримується вимог чинного законодавства щодо послуги з централізованого опалення, така послуга надається не належним чином. Відповідно до ухвали суду від 06.04.2023р. закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання з розгляду справи по суті. В ході судового розгляду, а саме 13 липня 2023 року, тобто через три місяці після закриття підготовчого засідання, відповідачем через канцелярію суду подано зустрічну позовну заяву про визнання правочинів на надання послуг з теплопостачання та гарячого водопостачання між позивачем та відповідачем недійсним. В подальшому відповідач наполягав повернутися до підготовчого засідання та вирішити питання про прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первинним позовом. За результатами розгляду вказаного клопотання суд, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду судової справи перейшов до підготовчого засідання в якому вирішив відмовити у прийнятті зустрічного позову з підстав порушення вимог ст. 193 ЦПК України та відсутності предметного зв`язку з первинним позовом. Дане рішення прийняте судом у вигляді протокольної ухвали з урахуванням положень статей 43,44, 214, 216 ЦПК України. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 22.01.2025р. закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті цивільну справу. В судовому засіданні представниця позивача підтримала позовні вимоги, надала аналогічні пояснення, викладені в позовній заяві, просить позов задоволити. Відповідач в судовому засіданні заперечив позовні вимоги в повному обсязі, покликаючись на письмові обґрунтування, викладені у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ч.1 ст.4 цього кодексу, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до Закону України «Про теплопостачання», Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» є теплопостачальною організацією суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії. Відповідно до довідки №13 з місця проживання про склад сім"ї і реєстрації, виданої 14.07.2021р. ЛМКП "Львівтеплоенерго", в квартирі [ADDRESS] зареєстрований та проживає [PERSON] . Дана обставина підтверджена відповідачем у судовому засіданні. В матеріалах розглядуваної справи містяться копії ухвал Франківського районного суду м. Львова від 14.02.2019р. у цивільній справі №465/7931/18, від 24.12.2020р. у цивільній справі №465/5243/20, від 15.02.2022р. у цивільній справі №465/6794/21, якими скасовані судові накази, видані Франківським районним судом м. Львова 21.01.2019р., 13.11.2020р., 23.10.2021р. за заявою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерего» про стягнення з відповідача заборгованості за послуги з теплопостачання. Дані обставини свідчать про те, що у відповідача систематично виникає заборгованість перед позивачем по оплаті послуг за теплопостачання. Відносини у сфері житлово-комунальних послуг врегульовані Цивільним кодексом України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21 липня 2005р. № 630 та рішеннями органів місцевого самоврядування. Житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. До комунальних послуг належать: послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами (ст.ст.1, 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Відповідно до ч.1 ст.9, ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п.30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення споживачі зобов`язані оплачувати за надані житлово-комунальні послуги. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Договір Приєднання про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води ЛМКП «Львівтеплоенерго» відповідно до закону України «Про житлово-комунальні послуги» та договору приєднання ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 01.07.2014р. відповідає вимогам ст. 634 ЦК України та є договором про надання послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води і вважається укладеним між: Львівським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго», що є виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води у м. Львові для населення згідно норм Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Споживачем (власником/співвласником/балансоутримувачем будинку, квартири, житлових приміщень у багатоквартирних будинках, спорудах, які приєднані до теплових мереж ЛМКП «Львівтеплоенерго» і, в яких послуги з централізованого постачання гарячої води надаються ЛМКП «Львівтеплоенерго», а також користувачами вищевказаних приміщень, квартир, або особами, зареєстрованими (прописаними) у таких приміщеннях, квартирах, будинках). Вищевказаним договором встановлено факт договірних відносин з приводу надання послуг у сфері теплопостачання. Відтак, ЛМКП Львівтеплоенерго» надав послуги відповідачу, який такими послугами користувався, але оплату не проводив. Відповідно до Закону України «Про теплопостачання» позивач є теплопостачальною організацією - суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії. Відповідно до пункту 8 правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМ України від 21 липня 2005 р. № 630, послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Згідно пункту 3 Правил користування тепловою енергією передбачено, що споживач теплової енергії - фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору. Пунктом 1.1 Договору приєднання про надання послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго» від 1 липня 2014 року передбачено, що виконавець зобов`язується своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води за встановленими відповідними уповноваженими органами тарифами для відповідних категорій споживачів, у строки і на умовах, що передбачені цим договором приєднання. Відповідно до частини 6 статті 19 Закону України "Про теплопостачання", споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. П.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про Житлово - комунальні послуги» визначено, що індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст.526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом. В позовній заяві відповідач просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 37 520 (тридцять сім тисяч п`ятсот двадцять) гривень 16 коп., а також 3% річних в розмірі 1587 (одна тисяча п`ятсот вісімдесят сім) гривень 27 коп., інфляційні втрати в розмірі 2481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) гривень 00 коп. До матеріалів позовної заяви долучено розрахунки за надані послуги з централізованого опалення, які свідчать про несплату відповідачем даних послуг. З висновку, який міститься у постанові Верховного суду у справі № 686/6276/19 вбачається, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Позивачем доведено, а відповідачем не спростовано факту надання житлово - комунальних послуг. В матеріалах справи містяться відповідні копії договору, розрахунків, які свідчать про належне виконання позивачем своїх послуг. Дані документи стосуються безпосередньо обставин справи та підтверджують факт надання відповідачу житлово-комунальних послуг, а відтак беруться судом до уваги, як належні та допустимі докази в процесі доказування, оскільки не спростовані відповідачем. Відповідачем у справі не доведено тієї обставини, що послугами, які надав позивач у спірний період він, відповідач, фактично не користувався, чи не проживав за вказаною адресою. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Суд враховує позицію Верховного Суду України, яка висловлена під час розгляду справи №6-59цс13 від 30.10.2013р., згідно з якою споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, і відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг в такому випадку не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати у повному обсязі. Відсутність укладеного між ЛМКП «Львівтеплоенерго» та відповідачем індивідуального договору на оплату послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води, не звільняє відповідача від обов`язку оплати фактично наданих послуг. Відповідно до ст.ст. 67, 68 Житлового Кодексу України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд бере до уваги постанову Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 639/10591/14-ц, якою зроблено наступні висновки. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена ч.2 ст.625 ЦК України. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. Суд вважає аргументи позивача обґрунтованими та такими, що підтверджені належними та достатніми доказами у справі, оскільки такі не спростовані і не заперечені відповідачем. Для спростування доводів позову відповідач жодних належних і допустимих доказів, визначених законом, суду не представив, аті що ним надавалися не в повніймірі стосуються позовних вимог, оскільки за своїм змістом є оскарженням дій чи бездіяльності позивача в частині комунікування між позивачем та ним, відповіджачем. В матеріалах справи відсутні будь - які докази, які свідчать про те, що позивачу повернені грошові кошти, як і відсутні докази, що позивачем безпідставно заявлені позовні вимоги, щодо їх повернення. Проте, статтею 257 ЦК України, визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ч. 1 ст. 258 ЦК України). Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. При цьому відповідно до частини першої статті 160 ЦПК України та пункту 3 частини першої статті 161 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення за певними вимогами, зокрема, і про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості. Водночас Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 7 липня 2020 року у справі №712/8916/17-ц (провадження № 14-448цс19) дійшла до висновку, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовуватися згідно з частиною другою статті 264 ЦК України, з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України, переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 640/2704/16-ц і Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 травня 2018 року у справі № 903/509/17). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відтак з врахуванням наведеного вище, вбачається, що звернення позивача ЛМКП «Львівтеплоенерго» з заявами про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості не є підставою для поновлення строку позовної давності. В позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за період з 01.06.2015р. по 31.07.2021р. З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за період з 01.06.2015р. по 08.06.2019р. задоволенню не підлягають, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності без поважних причин, такий поновленню не підлягає, а відтак з відповідача підлягає стягненню лише заборгованість за період з 09.06.2019р. по 31.07.2021р. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Outcome: approved