Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона з 09.01.2016 року по 02.04.2019 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем - [PERSON] , від цього шлюбу [INFO] у сторін народився син - [PERSON] . Оскільки Відповідач самоусунувся від виконання обов`язку щодо утримання дитини та дружини, позивачка в 2017 році була вимушена звернутися з відповідним позовом до суду. Відповідач у свою чергу звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив розірвати їх шлюб, крім того у зустрічній позовній заяві Відповідач оспорив своє батьківство відносно сина (справа № 646/3930/17 (646/3929/17). Проведена у справі молекулярно-генетична експертиза встановила, що відповідач є біологічним батьком малолітнього [PERSON] . Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 7 березня 2018 року, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 02.04.2019, з Відповідача на користь Позивачки стягнуті аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку; та аліменти на утримання дружини у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку, також розірвано шлюб сторін; а в частині виключення Відповідача з актового запису про народження дитини - відмовлено. Позивач зазначила, що відповідач припинив матеріально забезпечувати сина з того часу, коли [PERSON] ще був немовлям, а Позивачка не мала можливості працювати, оскільки знаходилась у декреті, що свідчить про те, що у Відповідача не виникло батьківських почуттів до сина, він так і не «включився» в батьківство, інстинкт турботи в ньому не прокинувся. Про відсутність почуттів також говорить те, що Відповідач поставив під сумнів факт свого батьківства, проте і після результату молекулярно-генетичної експертизи, почуттів до сина у Відповідача не виникло, останній раз він бачив [PERSON] , коли дитині був рік, після цього жодного разу вони не зустрічалися. Більше того, за сім років Відповідач жодного разу не поцікавився справами [PERSON] , станом його здоров`я, успіхами у садочку, потім у школі. Він ніколи не шукав зустрічей з дитиною, ніколи не вітав із святами, в тому числі із днем народження. Відповідач не вчинив ніяких дій, аби убезпечити дитину від загрози, яка виникла після 24 лютого 2022 року, він навіть не поцікавився, чи є у Позивачки можливість вивезти дитину у безпечне місце. За більш ніж два роки війни [PERSON] не отримав від батька жодної звістки, що свідчить про те, що між Відповідачем та сином повністю відсутній емоційний зв`язок і така ситуація сталася виключно з вини Відповідача. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10 липня 2021 року визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Під час розгляду цієї справи судом також було встановлено, що Відповідач не приймає участі у вихованні сина, не цікавиться його розвитком, не проявляє ніякого бажання спілкуватися з дитиною, не піклується про здоров`я, фізичний та духовний розвиток. 16 травня 2018 року державним виконавцем Міжрайонного ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків ГТуЮ у Харківській області Форсюк К.А. було відкрито виконавче провадження з виконання рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07.03.2018 року в частині стягнення аліментів на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] . До лютого 2022 року аліменти на дитину стягувалися виконавцем у примусовому порядку, і хоч і не у повному обсязі, але кошти Позивачка отримувала. З лютого 2022 року усі виплати припинилися. Таким чином, за два роки і майже п`ять місяців Відповідач не сплатив на утримання сина жодної копійки. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2023 року з Відповідача на користь Позивачки стягнено пеню за прострочення оплати аліментів у сумі 58568,05 грн. Загальна сума заборгованості Відповідача по сплаті аліментів станом на квітень 2024 року складає 149 978,73 грн. Позивач вважає, що ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихований) дитини викликано саме свідомим нехтуванням своїми обов`язками. Ухвалою суду від 16.07.2024 позовну заяву залишено без руху. 23.07.2024 ухвалою суду відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 24.12.2024 підготовче провадження у вказаній цивільній справі закрито, призначено справу до судового розгляду в судове засідання. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Представник третьої особи надав до суду пояснення, в яких просив розглядати справу без участі представника органу опіки та піклування, надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав. Відповідач в судове засідання до суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчать матеріали справи. Відзиву на позовну заяву не надав. Відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі письмових доказів, та за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що не суперечить положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Виходячи з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 09.01.2016 по 02.04.2019. Від шлюбу сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 7 березня 2018 року, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 02.04.2019, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, починаючи з 01.06.2017 до досягнення дитиною повноліття, аліменти на утримання дружини [PERSON] у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку, також розірвано шлюб сторін; в частині виключення [PERSON] з актового запису про народження дитини [PERSON] - відмовлено. 16 травня 2018 року державним виконавцем Міжрайонного ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків ГТуЮ у Харківській області Форсюк К.А. було відкрито виконавче провадження з виконання рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07.03.2018 року в частині стягнення аліментів на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10 липня 2021 року визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2023 року з відповідача на користь позивачки стягнено пеню за прострочення оплати аліментів у сумі 58568,05 грн. Згідно розрахунку старшого державного виконавця Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Білової Х.Б. загальна сума заборгованості відповідача по сплаті аліментів з урахуванням рішення суду станом на квітень 2024 року складає 149 978,73 грн. Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 11.05.2024 малолітній [PERSON] , [INFO] зареєстрований разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно з інформацією директора Комунального закладу «Харківський ліцей № 34 Харківської міської ради» вих. № 01-47/36 від 23.05.2024, де навчається малолітній [PERSON] , [INFO] , мати, [PERSON] відвідувала батьківські збори. Батько, [PERSON] , не бав участі у вирішенні питань, пов`язаних із освітнім процесом, не спілкувався ні з класним керівником, ні з адміністрацією закладу. Згідно характеристики та довідки № 150524 від 15.05.2024 року, наданої від ФОП [PERSON] , [PERSON] відвідує курси з ігрових тренінгів та наукових дослідів дітей (STEM) з липня 2023 року, вихованням хлопчика займається мати, дідусь та бабуся. Батько дитини [PERSON] контакту з виконавицею проведення курсів [PERSON] не підтримує, успішністю дитини не цікавиться, не приводить дитину на курси та не забирає, батьківські збори не відвідує. Дитину на курси приводять і забираються дідусь [PERSON] , який також сплачує винагороду за послуги курсів, та бабуся [PERSON] . Згідно характеристики від 14.05.2024, наданої вчителем дитячої студії «WOW» [PERSON] є учасником гуртка англійської мови з вересня 2023 року, його батько [PERSON] відсутній на заняттях, зв`язку з ним не було. Мати дитини - [PERSON] та дідусь - [PERSON] відповідають за його транспортування та присутність на заняттях, спілкуються з вчителем щодо навчального процесу. Згідно характеристики, наданої тренером дитячого футбольного клубу «Динамо-Харків», який тренує малолітнього [PERSON] , на тренування дитину приводить та забирає виключно мати та дідусь, батько жодного разу не приходив та не спілкувався з тренером. Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та податкової декларації платника єдиного податку ФОП, [PERSON] отримує дохід та сплачує податки. Відповідно до висновку Департаменту служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради від 16.12.2024 № 468, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . Факт невиконання відповідачем свої батьківських обов`язків щодо дитини [PERSON] в судовому засіданні підтвердили також свідки [PERSON] та [PERSON] , які пояснили суду, що відповідач з народження не цікавився долею дитини, оспорював своє батьківство, не сплачує аліменти, не приймає участі у вихованні та забезпеченні дитини. Згідно з частинами 2, 3 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ч. 5 ст. 150 СК України). Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст. 155 СК України). Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти (п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України). Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). Як зазначено у пунктах 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.) що надані батьками до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загально визнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. При цьому, суд зазначає, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Аналогічні висновки щодо застосування норм права висловлені також постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини. Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. В Рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Так, у рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Суд зазначає, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 Сімейного кодексу України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Аналогічні висновки щодо застосування норм права висловлені також постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 761/24223/18. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Як стверджує позивач та описано вище, відповідач свідомо самоусунувся від виконання батьківських обов`язків щодо своєї малолітнього сина, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не займається його вихованням, не цікавиться його станом здоров`я, не спілкується з ним, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, морально та матеріально не утримує, що свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків та є підставою для позбавлення його батьківських прав. Також суд зазначає, що у відповідності до вимог ст.169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. При ухваленні вказаного рішення суд враховує положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР № 789-ХХІІ від 27 лютого 1991 року, в яких зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір.

Outcome: approved