Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-20 00:00:00

У березні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфінанс» про визнання дій незаконними, визнання відсутності зобов`язань, визнання правочину таким, що не був вчинений. В якості обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що у вересні 2020 [PERSON] стало відомо, у телефонній розмові, про існування фінансових претензій від представників ТОВ «Інфінанс» щодо договору надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, що начебто був укладений між відповідачем та позивачем. У листопаді місяці Позивач звернувся із письмовим запитом до Відповідача з метою отримання копії договору надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, та пояснень щодо боргу, який начебто утворився за цим договором. Але Відповідач ніякої відповіді не надав. Позивач не вчиняв правочинів із Відповідачем, вважає договір таким, що не був укладеним, борг не визнає. Але представники Відповідача не відповівши відповіді на запит, продовжують зв`язуватись із Позивачем, засобами телефонного зв`язку, повідомляють про заборгованість за договором надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, здійснюють психологічний тиск. Відповідач таким чином порушує право Позивача на свободу волевиявлення, примушуючи Позивача до виконання дій (стати заборгованості) за зобов'язанням, які Позивач не набував. Враховуючи викладене, позивач просить визнати вимоги ТОВ «Інфінанс» до [PERSON] щодо сплати заборгованості за договором із наданням коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту незаконними; визнати зобов`язання [PERSON] щодо сплати заборгованості за договором із наданням коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту перед ТОВ «Інфінанс» такими, що не були набуті; визнати відсутність фінансового заборгованості за договором із наданням коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту у [PERSON] перед ТОВ «Інфінанс»; визнати відсутність цивільних прав та зобов`язань за договором із наданням коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту у [PERSON] перед ТОВ «Інфінанс»; визнати правочини щодо надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту між [PERSON] та ТОВ «Інфінанс» таким, що не укладався; визнати договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту між [PERSON] та ТОВ «Інфінанс» таким, що не укладався; стягнути з ТОВ «Інфінанс» на користь [PERSON] судові витрати. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 09.03.2021 відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфінанс» про визнання дій незаконними, визнання відсутності зобов`язань, визнання правочину таким, що не був вчинений та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику сторін). Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Інфінанс» (код ЄДРПОУ: 39083990; місцезнаходження: 01033, м. Київ, вул. Жилянська, буд. 41) не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, надати суду наступні документи: належним чином завірену копію договору про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, який був укладений між [PERSON] та ТОВ «Інфінанс»; належним чином завірену копію письмової згоди на факсимільне відтворення підпису [PERSON] із зразками власноручного особистого підпису [PERSON] ; належним чином завірену копію підписаного акцепту [PERSON] на оферту ТОВ «Інфінанс»; інформацію щодо використання електронного підпису [PERSON] , перетвореного у візуальну форму, в правочині між [PERSON] та ТОВ «Інфінанс»; належним чином завірені копії бухгалтерських документів, що підтверджують факт надання фінансових послуг ТОВ «Інфінанс» [PERSON] . Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.11.2021 року, вищезазначена цивільна справа надійшла в провадження судді Мазура Ю.Ю. Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст. 174 ЦПК України визначено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ст.ст. 174, 178 ЦПК України, відповідач не скористався своїм правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. Враховуючи наведене, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає необхідним частково задовольнити позов, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач зазначає, що у вересні 2020 року [PERSON] стало відомо, у телефонній розмові, про існування фінансових претензій (вимог) від представників ТОВ «Інфінанс» щодо договору надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, що начебто був укладений між Відповідачем та Позивачем. У жовтні 2020 Позивач звернувся із письмовим запитом до Відповідача з метою отримання копії договору надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, та пояснень щодо боргу, який начебто утворився за цим договором. Але Відповідач ніякої відповіді не наддав, на спрост ування зазначеного відповідач доказів не надав. Позивач зауважує, що не вчиняв правочинів із Відповідачем, вважає договір таким, що не був укладеним, борг не визнає. Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію(передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор мас право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не с обов`язковим для неї. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 16 ЦК України кожна особа мас право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнової о або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Отже, законом прямо встановлено, що особа не може бути змушена до виконання якихось дій, які не є для такої особи цивільними обов 'язками. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочнном є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Крім того, відповідно до ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти:правочини між юридичними особами; правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 2 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» цей Закон регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг. Фінансові установи в Україні діють відповідно до цього Законуз урахуванням норм законів України, які встановлюють особливості їх діяльності. Положеннями ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що відносини, що виникають у зв`язку з функціонуванням фінансових ринків та наданням фінансових послуг клієнтам, регу люються Конститу цією України, цим Законом, іншими законами України з питань регулювання ринків фінансових послуг, а також прийнятими згідно з цими законами нормативно-правовими актами. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими вважаються такі послуги:торгівля валютними цінностями; залучення фінансових активів із зобов`язанням щодо наступного їх повернення; фінансовий лізинг; надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту; надання гарантій; переказ коштів; у сфері страхування; діяльність у системі накопичувального пенсійного забезпечення; професійна діяльність на ринку цінних паперів; факторинг; банківські та інші фінансові послуги, що надаються відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність». Згідно із ч. 1 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Отже, Відповідач має право надавати фінансову послугу, а саме: надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент. Згідно із вищенаведеним фінансовою послугою із наданням коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту є позикою (§1 глава 71 ЦКУ), як прямо визначено Законом України «Про фінансові послуги та дерлсавне регулювання ринків фінансових послуг». Відповідно до вищенаведеного Відповідач має право надавати позику (§1 глава 71 ЦК України), а не кредит (§2 глава 71 ЦК України) і це є важливою відмінністю. Оскільки правова природа позики відрізняється від природи кредиту та відсутня залежність між договором позики і договором кредиту. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається з матеріалів справи, Позивач заперечує отримання грошових коштів від Відповідача та укладання відповідного договору. Згідно із ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Попри це, відповідно до абз. 1, 2 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: назву документа; назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; найменування фінансової операції; розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; строк дії договору; порядок зміни і припинення дії договору; права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; інші умови за згодою сторін; підписи сторін. Порядок створення, укладання електронного виду письмової форми договору про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту відбувається відповідно до Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», із дотриманням вимог ЦК України. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів. Згідно із ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Як вбачається із вимог ЦК України щодо письмової форми правочину, то договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту повинен бути підписаний сторонами. У разі електронного вигляду письмової форми договору, такий договір може бути підписаний електронним підписом відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги» (із застосуванням, наприклад додатку «Дія» або «Bank Ю». Крім того, згідно із ч.ч. 1, 4 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»: Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".Оригінал електронного документа повинен давати змогу довести його цілісність та справжність у порядку, визначеному законодавством; у визначених законодавством випадках може бути пред`явлений у візуальній формі відображення, в тому числі у паперовій копії. Відповідно до абз. 4, 5, 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про електронні документа та електронний документообіг»: обов`язковий реквізит електронного документа - обов`язкові дані в електронному документі, без яких він не може бути підставою для його обліку і не матиме юридичної сили; автор електронного документа - фізична або юридична особа, яка створила електронний документ; суб`єкти електронного документообігу - автор, підписувач, адресат та посередник, які набувають передбачених законом або договором прав і обов`язків у процесі електронного документообігу. У відповідності до вищезазначеного договір у вигляді електронного документу повинен мати обоє 'язкові реквізити, що мають значення до певних відносин. Згідно із ст. 2 Закону України «Про електронні довірчі послуги»: Цей Закон регулює відносини, що виникають між юридичними, фізичними особами, суб`єктами владних повноважень у процесі надання, отримання електронних довірчих послуг, процедури надання цих послуг, нагляду (контролю) за дотриманням вимог законодавства у сфері електронних довірчих послуг, а також основні організаційно- правові засади електронної ідентифікації. Законами України можуть встановлюватися особливості правового регулювання надання електронних довірчих послуг та електронної ідентифікації в певних сферах суспільних відносин. Також, згідно із ч. 1 ст. 14 Закону України «Про електронні довірчі послуги»: Електронна ідентифікація здійснюється за допомогою засобів електронної ідентифікації, що підпадають під схему електронної ідентифікації, затверджену Кабінетом Міністрів України. Позивач електронний ключ не використовував, електронний договір із Відповідачем не підписував, примірник електронного договору не отримував. Доказів на спростування викладеного відповідачем не надано. Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 22 Закону України «Про електронні довірчі послуги»: Формування та видача кваліфікованого сертифіката відкритого ключа без ідентифікації особи, ідентифікаційні дані якої міститимуться у кваліфікованому сертифікаті відкритого ключа, не допускаються. Ідентифікація фізичної особи, яка звернулася за отриманням послуги формування кваліфікованого сертифіката відкритого ключа, здійснюється за умови її особистої присутності за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи, відповідно до законодавства про Єдиний державний демографічний реєстр та про документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи. А також, згідно із абз. 1 ч. 6 ст. 17 Закону України «Про електронні довірчі послуги»: Використання електронних довірчих послуг не змінює порядку вчинення правочинів, встановленого законом. Відповідно до пунктів 7, 8, 12, 19, 27, 29, 32 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги»: електронна довірча послуга - послуга, яка надається для забезпечення електронної взаємодії двох або більше суб`єктів, які довіряють надавачу електронних довірчих послуг щодо надання такої послуги; електронна ідентифікація - процедура використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи; електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис; ідентифікаційні дані особи - унікальний набір даних, який дає змогу однозначно встановити фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи; користувачі електронних довірчих послуг - підписувані, створювачі електронних печаток, відправники та отримувачі електронних даних, інші фізичні та юридичні особи, які отримують електронні довірчі послуги у надавачів таких послуг відповідно до вимог цього Закону; особистий ключ - параметр алгоритму асиметричного криптографічного перетворення, який використовується як унікальні електронні дані для створення електронного підпису чи печатки, доступний тільки підписувану чи створювачу електронної печатки, а також у цілях, визначених стандартами для кваліфікованих сертифікатів відкритих ключів; підписувач - фізична особа, яка створює електронний підпис. Тобто, згідно із вищенаведеним Відповідач із Позивачем мали звернутись до надавача електронних довірчих послуг з метою створення електронного підпису та печатки, яку зв 'язати із електронним договором про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Позивач таких дій не скоював. Згідно із ч.ч. 1, 2. З, 4, 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»: Пропозиція укласти електронний договір (оферта) мас містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір, крім визначених Цивільним кодексом України істотних умов для відповідного виду договору, може містити інформацію про: технологію (порядок) укладення договору; порядок створення та накладання електронних підписів сторонами договору; можливість та порядок внесення змін до умов договору; спосіб та порядок прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепту); порядок обміну електронними повідомленнями та інформацією між сторонами під час виконання ними своїх зобов`язань; технічні засоби ідентифікації сторони; порядок внесення змін до помилково відправленого прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепту); посилання на умови, що включаються до договору, шляхом перенаправления (відсилання) до іншого електронного документа і порядок доступу до такого документа; спосіб зберігання та пред`явлення електронних документів, повідомлень, іншої інформації в електронній формі та умови доступу до них; умови виготовлення та отримання паперових копій електронних документів; можливість вибору мови, що використовується під час укладення та виконання договору; інші відомості. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправления (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправления (відсилання) до них.Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправления (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»: Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому,статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Як вбачається із наведеного, від Відповідача повинно була надійти пропозиція укласти договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, а Позивач повинен був акцептувати таку пропозицію наведеним способом. Відповідно до ч. 7, 8, 9 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»: Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту. Якщо покупець (споживач, замовник) укладає електронний договір шляхом розміщення замовлення за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, продавець (виконавець, постачальник) зобов`язаний оперативно підтвердити отримання такого замовлення. Замовлення або підтвердження розміщення замовлення вважається отриманим у момент, коли сторона електронного договору отримала доступ до нього. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції. Місцем укладення електронного договору є місцезнаходження юридичної особи або місце фактичного проживання фізичної особи, яка є продавцем (виконавцем, постачальником) товарів, робіт, послуг. Суд вважає, що оскаржуваний договір є неукладеним, оскільки Позивач пропозиції від Відповідача не отримував, оферту або договір не підписував, правочинів не вчиняв, а доказів на спростування зазначеного Відповідачем не надано. Відповідно до законодавства електронний договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту має бути підписаний електронним підписом споживачем такої фінансової послуги, в розумінні ЗУ «Про електронні довірчі послуги», факсимільним відтворенням власноручного підпису споживача із додержанням вимог Цивільного Кодексу України або із застосуванням одноразового ідентифікатору. Але позивач заперечує підписання електронних договору. Згідно із ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Але Позивач зазначив, що не вчиняв ніякої дії на набуття прав та обов?язків, що передбачені кредитними правовідношеннями. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування» цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування. Також, відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього.Примірник договору, ідо належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник договору про споживчий кредит, укладеного у вигляді електронного документа та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на креднтодавця. Крім того, відповідно до пунктів 1, 7, 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; кредитодавець - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право надавати споживчі кредити. Згідно із пунктами 1, 2, 7 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування» цей Закон не поширюється на:договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця; договори позики, що не передбачають сплати процентів чи будь-яких інших платежів за користування наданими за такими договорами грошовими коштами; кредитні договори, загальний розмір кредиту за якими не перевищує однієї мінімальної заробітної плати, встановленої на день укладення кредитного договору. Оскільки Відповідач не надав відповіді на запит Позивача, форма договору, на який посилаються представники Відповідача під час вимоги грошових коштів (начебто заборгованості), невідома. І також, суд позбавлений можливості встановити чи розповсюджуються норми Закону України «Про споживче кредитування» на договір, що начебто був укладений із Позивачем, чи ні. Оскільки у Законі передбачені умови відповідно до яких норми Закону на розповсюджуються на певні цивільні відношення. Але, насамперед законодавством передбачено (імперативна норма), що кредитний договір або договір позики може мати паперовий або електронний вигляд письмової форми. Доцільним є витребування у Відповідача саме оригіналу договору, оскільки із паперовим виглядом письмової форми договору може застосовуватись факсимільне відтворення підпису. Свою згоду на факсимільне відтворення підпису електронним, механічним, або іншими засобами Позивач не надавав. Також, задля створення почеркознавчої експертизи потрібен оригінал документу, а не його копія. Згідно із абз. 1 ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»: Для цілей цього Закону терміни вживаються у такому значенні: первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»: Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. Тобто, задля підтвердження факту здійснення господарської операції, а саме - фінансової послуги із наданням коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, повинно фіксуватись первинним бухгалтерськими документами. Такі документи повинні мати особистий підпис особи, що брала участь у господарській операції, тобто підпис уповноваженої особи Відповідача та підпис Позивача. Крім того, судова практика виходить з презумпції, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами. На підтвердження фактичного здійснення операцій з надання (отримання) рекламних послуг, враховуючи специфіку таких послуг та договорів, що їх регламентують, Товариство повинно мати відповідні належно оформлені первинні документи, зокрема і ті, які посвідчують мету, об`єктивну необхідність, економічну доцільність отримання відповідних послуг, а також можливість проведення таких операцій контрагентом з урахуванням необхідного часу, місця, матеріальних ресурсів необхідних для надання таких послуг. Така правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 19.06.2018 (справа №826/14171/13-а), від 20.06.2018 (справа №826/3952/13-а), від 25.06.2018 (справа 826/20685/14). Також і юридичні послуги можуть бути підтвердженні актом приймання- передачі, що відповідає вимогам зазначеним у Законі України «Про бухгалтерський облік та звітність в Україні». Така правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 23.04.2019 (справа № 810/5114/13-а). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Фактичним здійсненням фінансової послуги, є отримання грошових коштів від Відповідача, згідно із наведеним. Але Позивач такий факт заперечує, первинну бухгалтерську документацію за зазначеною господарською операцією не підписував, інші документи не отримував. Належних та допустимих доказів на спростування вищезазначеного Відповідачем до суду не надано. Разом з цим, зі змісту ч. 2 ст. 16 ЦК України, вбачається чіткий перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. При цьому, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Тому, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи по суті та ґрунтуються на нормах чинного законодавства України, суд приходить до висновку, що наявні правові підстави для часткового задоволення позову. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial