Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-27 00:00:00

У червні 2024 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом припинення права користування житлом та виселення. В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 35,7 кв.м., житловою площею 18,4 кв.м. Дана квартира належить їй на підставі договору дарування від 29.12.1993, який було укладено між позивачем [PERSON] та ТОВ СОЛМ ЛТД, посвідченого старшим державним нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Устиновою Т.Г. та зареєстрований у реєстрі за № 3-7727. На сьогоднішній день [PERSON] , яка є матір`ю позивача, та [PERSON] , який є племінником позивача, тривалий час чинять перешкоди позивачу у вільному та безперешкодному користуванню її власністю. [PERSON] без згоди позивача мешкає в квартирі [ADDRESS] та самовільно заселила в спірну квартиру [PERSON] . На теперішній час у розумінні ст. 3 Сімейного кодексу України, відповідачі не є членами сім`ї позивача, не дивлячись на кровне споріднення, у них немає нічого спільного: ані спільного господарства, ані спільного бюджету. [PERSON] \~та [PERSON] \~вже тривалий\~час ігнорують\~прохання позивача віддати ключі та звільнити квартиру [ADDRESS] , яка їй належить. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які мешкають в даній квартирі на теперішній час, не сплачують комунальні послуги, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за: послуги з постачання теплової енергії в розмірі 3 759,99 грн.; плату за абонентське обслуговування в розмірі 73,14 грн.; послуги з централізованого водопостачання в розмірі 1117,14 грн.; плату за абонентське обслуговування водовідведення в розмірі 165,46 грн.; електроенергію в розмірі 4 780,64 грн. У зв`язку з тим, що позивач не може реалізувати своє право на житло, яке передбачено Конституцією України та Житловим кодексом України, вона 16.05.2024 звернулася до Дніпровського районного управління поліції ВП № 1 ГУНП в Дніпропетровській області стосовно виселення її племінника [PERSON] з квартири [ADDRESS] , яка належить позивачу. Утім, 05.06.2024 нею отримано відповідь про те, що працівники поліції здійснили вихід за вищевказаною адресою: [ADDRESS] , але [PERSON] , 1992 року народження, відмовився від будь-яких пояснень та з ним проведено профілактичну бесіду із роз`ясненням чинного законодавства. Також, повідомлено про те, що зазначені у звернені питання регулюються цивільним кодексом та вирішуються в приватному порядку в суді. На підставі викладеного, позивач просила суд усунути для неї перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом припинення права користування даною квартирою [PERSON] та [PERSON] та виселити їх з даної квартири, а також стягнути з відповідачів судові витрати по справі (а.с.1-6). Ухвалою суду від 26.06.2024 відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Витребувано з Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради інформацію про склад сім`ї або зареєстрованих в квартирі [ADDRESS] , а також інформацію про реєстрацію [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у квартирі [ADDRESS] . (а.с.30). Ухвалою суду від 10.09.2024 витребувано у Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради належним чином засвідчену копію інвентаризаційної справи по квартирі [ADDRESS] (а.с.121). Ухвалою суду від 10.10.2024 закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до розгляду по суті (а.с.126). Ухвалою суду від 12.11.2024 виправлено описку в ухвалі Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.09.2024 та витребувано у Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради належним чином засвідчену копію інвентаризаційної справи по квартирі [ADDRESS] (а.с.151). 28.01.2025 справа розглянута по суті з ухваленням рішення. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Стасовська Є.А. у судовому засіданні підтримали позовну заяву з підстав викладених у ній та просили задовольнити її в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Капітанов Д.Г. заперечували проти задоволення позовних вимог, підтримавши наданий суду відзив. Додатково зазначили, що відповідач [PERSON] працювала в ТОВ «СОЛМ ЛТД» з 01.07.1991 по 01.03.1997 на посаді головного бухгалтера. 14.07.1992 [PERSON] було введено в склад засновників ТОВ «СОЛМ ЛТД» із визначенням розміру частки в статутному капіталі - 5 %. В 1992 році ТОВ «СОЛМ ЛТД» вирішило придбати у Дніпропетровської міської ради народних депутатів квартири для своїх працівників у кількості 5 квартир. Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів № 131 від 06.02.1992 виконавчий комітет вирішив продати у власність ТОВ «СОЛМ ЛТД» п`ять квартир, в тому числі і однокімнатну квартиру [ADDRESS] . 02.12.1992 відповідно до протоколу № 10 загальних зборів ТОВ «СОЛМ ЛТД» засновниками було прийняте рішення про передачу в дар [PERSON] однокімнатної квартири [ADDRESS] . Відповідно до договору №018-92 від 02.12.1992 ТОВ «СОЛМ ЛТД» передало в дар [PERSON] дану квартиру. В день укладення договору дарування зазначена квартира була знята з балансу ТОВ «СОЛМ ЛТД» у зв`язку із її відчуженням. В той же час в ТОВ «СОЛМ ЛТД» на посаді референта (секретаря) працювала донька головного бухгалтера [PERSON] позивач по справі [PERSON] . Ніяких квартир в дар від ТОВ «СОЛМ ЛТД» [PERSON] в 1993 році не отримувала і фактично не могла отримати у зв`язку із відсутністю на балансі ТОВ «СОЛМ ЛТД» в 1993 році квартири [ADDRESS] . До моменту отримання копії позовної заяви позивач жодного разу не повідомляла [PERSON] про те, що вона є власницею вищезазначеної квартири та не висувала вимоги про звільнення житла. Також, звернули увагу суду на пропуск позивачем строку позовної давності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Вислухавши учасників судового розгляду, допитавши свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 35,7 кв.м., житловою площею 18,4 кв.м., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав №360026477 від 26.12.2023 (а.с.7). Дана квартира належить їй на підставі договору дарування від 29.12.1993, який було укладено між нею та ТОВ «СОЛМ ЛТД», посвідченого старшим державним нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Устиновою Т.Г. та зареєстрований у реєстрі за № 3-7727 (а.с.8-9). Згідно витягу з реєстру територіальної громади №2024/006856200 від 12.06.2024, [PERSON] , [INFO] , з 25.02.1994 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.20). Відповідно до листа ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області від 05.06.2024 вбачається, що 16.05.2024 [PERSON] зверталась до ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області щодо виселення [PERSON] з квартири, що їй належить. Працівники поліції здійснили вихід за адресою: [ADDRESS] , але, гр. [PERSON] , 1992 року народження, відмовився від будь яких пояснень, з ним проведено профілактичну бесіду із роз`ясненням чинного законодавства (а.с.23). Згідно відповіді відділу формування та ведення реєстру територіальної громади управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 13.08.2024 за вих.№6/5-2467, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.78). Стаття 47 Конституції України визначає, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення,призначені для постійного проживання. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. ст. 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та 150 ЖК України та передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до частини другої, шостої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач [PERSON] на підтвердження того, що це саме вона є власником квартири [ADDRESS] , надала до суду протокол загальних зборів ТОВ «СОЛМ ЛТД» № 10 від 02.12.1992, відповідно до якого засновниками було прийняте рішення про передачу в дар [PERSON] однокімнатної квартири (а.с.68). Відповідно до договору № 018-92 від 02.12.1992, наданого [PERSON] , ТОВ «СОЛМ ЛТД» подарувало [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS] , що знаходилась на балансі ТОВ «СОЛМ ЛТД» (а.с.69). Також, відповідачем [PERSON] надано до суду копію відповіді на запит Головного архітектурно-планувального управління департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 02.08.2024, згідно якого вбачається, що розпорядженням № 82/2р від 24.05.1989 житловому будинку «мкр. Фрунзенський-І, будівельний номер 5 «Г» було присвоєно адресу - [ADDRESS] (а.с.70). Відповідно до вимог ст. 243 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети. За змістом ст.244 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу. Стаття 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачалося, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. На підставі викладеного, суд не може взяти до уваги твердження відповідача [PERSON] проте, що вона є власником спірної квартири на підставі договору № 018-92 від 02.12.1992. Крім того, відповідачем [PERSON] визнано у судовому засіданні, що нею нотаріально договір дарування спірної квартири не укладався. Із дослідженої у судовому засіданні інвентаризаційної справи на квартиру [ADDRESS] , вбачається, що власником спірної квартири на підставі договору дарування від 29.12.1993, посвідченого старшим державним нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Устиновою Т.Г. та зареєстрованого у реєстрі за № 3-7727 є позивач [PERSON] (а.с.191-220). Судом також було допитано свідків. Так, свідок [PERSON] в судовому засідання 12.11.2025 повідомила суду, що працювала економістом у ТОВ «СОЛМ ЛТД» протягом 1991-1994 років. Пам`ятає, що спірна квартира була подарована [PERSON] . Чи виділялась квартира [PERSON] не знає. Допитаний в якості свідка в судовому засіданні 28.01.2025 [PERSON] повідомив суду, що є чоловіком позивача. Зазначив, що спірна квартира була подарована його дружині ТОВ «СОЛМ ЛТД». У його дружини та тещі був конфлікт. Остання періодично виселяла [PERSON] з даної квартири. Свідок з позивачем завезли в квартиру меблі та інше приладдя та якийсь час там проживали. Приблизно у 1994 році [PERSON] забрала ключі від квартири. Рік тому дізналися, що на квартирі проживає [PERSON] . У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Враховуючи вищевикладене, на підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку, що права позивача є порушеними та такими, що підлягають захисту, а тому [PERSON] слід усунути перешкоди у користуванні власністю квартирою [ADDRESS] шляхом припинення права користування даною квартирою [PERSON] та [PERSON] . Суд не може погодитись з твердженням представника відповідача про сплив позовної давності у даній справі з огляду на те, що до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, а тому допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. Подібний висновок\~викладений у\~постанові Верховного\~Суду у\~складі колегії\~суддів Першої\~судової палати\~Касаційного цивільного\~суду від\~26.06.2024\~по справі\~№ 645/4060/19 (п.98). Згідно з частиною третьою статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] без належних правових підстав проживає у спірній квартирі, а тому підлягає виселенню, а позов в цій частині задоволенню. Що стосується позовної вимоги про виселення з квартири [ADDRESS] [PERSON] , суд вважає доцільним відмовити в її задоволенні, оскільки у судовому засіданні встановлено та визнається сторонами, що [PERSON] у квартирі ніколи не проживала і не проживає. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача по 605,60 грн. судового збору з кожного.

Outcome: partial