Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-28 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою в якій просить стягнути із [PERSON] (далі - відповідач) суму заборгованості за борговою розпискою від 13.02.2023 у розмірі 12 000,00 доларів США, 3% річних у розмірі 735,53 доларів США та вирішити питання судових витрат. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що між сторонами укладено договір позики грошових коштів, що підтверджено розпискою, у відповідності до якого позивач позичив відповідачу 17 500,00 доларів США, з яких відповідач повернув 5500,00 доларів США, із кінцевим терміном повернення до 04.03.2023 року. Однак, відповідач у визначений строк грошові кошти не повернув та таким чином прострочив виконання зобов`язання, а тому у відповідності до ст.ст.526, 1046-1050 ЦК України, просить стягнути кошти. Разом із тим, за невиконання грошового зобов`язання просить стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми, за період з 05.03.2023 по 02.04.2024, згідно зі ст. 625 ЦК України. У відповідності до ст.141 ЦПК України просить вирішити питання судових витрат. Відповідачем не подано відзив, який би містив заперечення на позов. 30 вересня 2024 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 07 листопада 2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження. 28 листопада 2024 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовну заяву та просив таку задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце судового засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив на позовну заяву, а відтак, враховуючи що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи та враховуючи наявність умов передбачених ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про заочний розгляд справи з дотриманням вимог, встановлених ст. 281 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. За змістом наявної в матеріалах справах копії розписки від 13.02.2023 за підписом [PERSON] (а.с. 6), вказано наступне: «Я, [PERSON] , [NUMBER] виданий Деснянським РУГУМВС в м. Києві 05.08.2011, зареєстрований за адресою [ADDRESS] , отримав від [PERSON] , паспорт [NUMBER] виданий Московським РУГУМВС України в м. Києві 20.02.1998, гроші в сумі 639 975 грн, що по курсу НБУ станом на 13.02.2023 складає 17 500 доларів США. Зобов`язуюсь повернути зазначену суму до 04.03.2023». Дані обставини встановлені із розписки, оригінал якої оглянуто у судовому засіданні 29 січня 2025 року та копія якої долучена до матеріалів справи. В подальшому, згідно розписки від 13.02.2023 (а.с.7) зазначено «Я, [PERSON] , отримав від [PERSON] 5500 доларів США, що по курсу НБУ станом на 02.04.2024 становить 214 885 грн, в рахунок сплати боргу за розпискою від 13.02.2023». У зв`язку зі невиконання відповідачем зобов`язання за договором позики, між сторонами виникли спірні договірні правовідносини, які регулюються нормами ст. ст. 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 192 цього Кодексу іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і у порядку, встановленим законом. Згідно з чинним законодавством, у разі отримання позики іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Таким чином, як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов переконання, що оскільки розписка містить істотні ознаки, які характерні для договору позики, із її змісту вбачається укладення договору позики та вчинення сторонами угоди дій, характерних для такого договору, наявна зобов`язальна умова договору позики для відповідача щодо повернення отриманих коштів, а відтак, суд прийшов до висновку, що у позивача наявні правові підстави для покладення на відповідача обов`язку повернення грошових коштів за договором позики, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути борг за договором позики у валюті визначеній договором у розмірі 12 000,00 доларів США. Щодо частини позовної вимоги про стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми боргу у розмірі 735,53 доларів США за період з 05.03.2023 по 02.04.2024, суд прийшов до наступного. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пунктом 18 Прикінцевого та перехідних положень ЦК України визначено, що період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Отже, оскільки у період з 05.03.2023 по 02.04.2024 в Україні діяв воєнний стан, а відтак відповідач звільнений від сплати 3% річних від прострочення грошового зобов`язання у відповідності до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а тому суд прийшов до переконання про те, що у такій позовній вимозі необхідно відмовити. Згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до переконання про те, що оскільки між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини за договором від 13.02.2023, які не виконані стороною відповідача та звільнення відповідача від відповідальності передбаченої ст. 625 ЦК України, тобто у силу закону, а тому у відповідності до умов договору та норм Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку, що заявлені у справі вимоги необхідно задовольнити частково. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 4222,55 грн, що підтверджено квитанцією, яка міститься у матеріалах справи. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 3969,20 грн. Щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, то у відповідності до ч.8 ст. 141 ЦПК України представником позивача зроблено заяву про подання доказів її понесення протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Outcome: partial