Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-29 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] , 3-тя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця мешкання дитини. Мотивуючи свої вимоги тим, що з відповідачем по справі позивач знаходиться у шлюбі, який був зареєстрований Харківським міським відділом реєстрації актів громадянського стану за актовим записом № 2262 від 17 листопада 1995 року. Мають спільну неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Шлюбно-сімейні відносини з відповідачем припинені, у зв`язку з відсутністю взаємоповаги та взаєморозуміння один до одного. Примирення не можливе. Майновий спір, відсутній, тому позивач просить розірвати їх шлюб. Крім того позивач просить визначити місце мешкання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з ним за адресою: [ADDRESS] , оскільки мати дитини не спілкується з сином, не виявляє до нього турботи і уваги, не надає матеріальної допомоги. Позивач зазначає, що у нього високий матеріальний стан та він може забезпечити сину належний рівень життя необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку сина, тому вважає, що дитині буде краще проживати з ним, у звязку з чим звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 червня 2024 року позов було залишено без руху. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 червня 2024 року провадження по справі було відкрито та справу призначено до підготовчого судового засідання за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23 липня 2024 року підготовчий розгляд справи проведено та справу призначено до судового розгляду. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2024 року по справі було замінено третю особу. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2024 року вирішено питання про розгляд справи в режимі відеоконференції. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30 січня 2025 року прийнято відмову [PERSON] від позову в частині вимог про стягнення з відповідача [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] та судових витрат, провадження в даній частині закрито. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] підтримали позов та просили суд його задовольнити, надаши поясненя аналогічні позову. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, зазначила, що позов в частині розірвання шлюбу визнає. Що стосується вимоги про визначення місця проживання сина, відповідачка в даній частині позов не визнає, оскільки вважає, що для нормального виховання сина йому потрібна мати, а не батько, який тільки спрямовує його виховання на фізичну підготовку, вивчення технічних наук, а не гуманітарних та вподальшому бачить сина майбутнім військовим. 3-тя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Допитаний у судовому засіданні син сторін по справі [PERSON] пояснив, що у травні 2022 року мати пішла з сім`ї в нову родину. Він залишився проживати разом з батьком з яким бажає проживати і зараз за кордоном. Знає, що на теперішній час мати знаходиться в Австрії. Інколи матір телефонує, а іноді навіть приїжджає на декілька годин. [PERSON] зазначив, що його піклуванням та утримання займається лише батько, хоче проживати з ним. Заслухавши позивача, представника позивача, дитину, з`ясувавши думку інших учасників справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Справа розглядається за правилами загального позовного провадження. Так судом встановлені наступні фактичні обставини. Так, сторони з 17 листопада 1995 року перебувають у шлюбі, який зареєстрований Харківським міським відділом реєстрації актів громадянського стану за актовим записом № 2262 , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] . Учасники справи мають спільну неповнолітню дитину, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Червонозаводським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції від 06.02.2009 року. З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 258367913 від 26.05.2021 року вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 6-18). Закон який регулює спірні правовідносини є Сімейний Кодекс України. Частиною першою\~ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі\~ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч. 3\~ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до\~статті 110 цього Кодексу. Зі змісту статті\~ст. 110 СК України\~вбачається, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 2\~ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд, з`ясувавши причини розірвання шлюбу, фактичні взаємовідносини подружжя, вважає подальше сімейне життя подружжя і зберігання сім`ї неможливим. За таких обставин, суд вважає, що шлюб підлягає розірванню. Відповідно до\~статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частиною 7\~статті 7 СК України\~дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в п.18 Постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Як встановлено статтею 171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.\~У рішенні від 19 вересня 2019 року у справі «Andersena v. Latvia», заява № 79441/17, Європейський суд з прав людини відзначив, що «найкращі інтереси дитини» не можуть розумітися однаково, незалежно від того, чи розглядає суд запит про повернення дитини відповідно до Гаазької конвенції або постанову про опіку або батьківських правах. Національні суди, відхиляючи певну інформацію і докази, що стосуються конкретного розгляду, не можуть вважатися такими, що проігнорували найкращі інтереси дитини. Сімейні спори, які стосуються інтересів дітей та їх батьків, необхідно розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини, які закріплені у Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 21 грудня 1995 року), зокрема, при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися, держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку (забезпечує у максимально можливій мірі безпечне життя і здоровий розвиток дитини). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц вказала, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами\~Конституції України\~та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У Європейській конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої\~Законом України від 03 серпня 2006 року № 69-V, зазначено, що предметом цієї Конвенції є у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються. Для цілей цієї Конвенції розгляд судовим органом справ, що стосуються дітей, визнається розглядом сімейних справ, зокрема тих, що пов`язані зі здійсненням батьками своєї відповідальності, наприклад стосовно місця проживання дітей і доступу до них. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Похідний характер означає відсутність пріоритету інтересів батьків над інтересами дитини та переважність права захисту прав дитини, а тому у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин кожної конкретної справи, а вже тільки потім - права батьків. Подібний висновок Верховний Суд зробив у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Об`єднана палата КЦС у постанові від 11.12.2023р. по справі №607/20787/19 зауважила, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків та є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів. Судам слід пам`ятати, що основним суб`єктом, на якого має вплив ухвалене рішення у сімейних спорах цієї категорії, є саме дитина. У спорах про визначення місця проживання дитини суди мають крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановити та надати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: - особисті якості батьків (моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, наркотичними речовинами, перебування на диспансерному нагляді, притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності); - відносини, які існують між кожним із батьків і дитиною (встановлення повного чи часткового виконання батьківських обов`язків, наявність причин що впливають на виконання батьківських обов`язків; встановлення, чи враховують мати/батько інтереси дитини, чи є взаєморозуміння між кожним із батьків і дитиною); - можливість створення дитині належних умов для виховання і розвитку (наявність самостійного доходу, належних житлових умов у кожного із батьків); - стан здоров`я дитини (наявність хвороб у дитини, що потребують посиленого догляду, наявність у батьків навичок щодо надання первинної медичної допомоги); - стан безпеки дитини (можливість створення дитині безпечних умов для життя та розвитку) тощо. Крім того, першочерговим завданням держави є забезпечення безпеки і права на життя дитини, що проголошено статтею 6 Конвенції про права дитини, а тому, розглядаючи справи про визначення місця проживання дитини з урахуванням особливостей, спричинених введенням в Україні воєнного стану, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, судове рішення має бути спрямованим на забезпечення її безпеки і права на життя (див. постанови Верховного Суду від 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20, від 24 травня 2023 року у справі № 127/9377/21, від 14 червня 2023 року у справі № 760/31518/21). Верховний Суд зауважує, що проживання дитини за кордоном не є самостійною підставою для відмови у позові про визначення місця проживання такої дитини разом з одним з батьків в Україні (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19, провадження № 61-11625сво22). Верховний Суд завжди виходить з того, що при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, найкращі інтереси останніх мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися. Держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~забезпечує повагу, серед іншого, до сімейного життя. Тому суди, ухвалюючи рішення про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, мають враховувати легітимну мету захисту прав і свобод саме дитини. Суди повинні з урахуванням обставин справи та бажання дитини, оцінити її найкращі інтереси, зокрема забезпечення стабільного, надійного середовища перебування, навчання та розвитку дитини. Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що між сторонами у справі виникли непорозуміння, які носять особистий характер, у зв`язку з цими обставинами загострились взаємовідносин між ними, така ситуація в їх особистих відносинах не дала можливості мирним шляхом вирішити питання про визначення місця проживання їх дитини, що стало підставою для подачі позову до суду. Дослідивши позицію\~кожної сторони,\~приймаючи до\~уваги встановлені\~судом обставини,\~а саме,\~що на\~даний час\~дитина проживає\~разом з\~батьком [PERSON] ,який створив сину умови для належного життя, фізичного, духовного розвитку та виховання. Крім того суд враховує думку дитини, його прихильність до батька Таким чином враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, враховуючи інтереси дитини,\~яка на\~даний час\~проживає разом\~з батьком\~ [PERSON] ,який створив сину умови для належного життя, фізичного, духовного розвитку та виховання, враховуючи думку дитини, його прихильність до батька, оцінивши достатність\~і взаємний\~зв`язок доказів\~у їх\~сукупності,\~вимоги норм\~матеріального та\~процесуального права,\~ приходить\~до висновкупро задоволення позову в частині визгначення місця мешкання разом з батьком.

Outcome: approved