Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-15 00:00:00

У лютому 2024 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просить зобов`язати відповідача відновити його Конституційне право володіти, користуватись та розпоряджатись його вкладом на першоначальних умовах вкладу тобто повернути його майно із неправомірного володіння більше 30 років в повному обсязі в розмірі 162373253 грн., відшкодувати позивачу моральну шкоду в розмірі 17 000 грн. В обґрунтування позову зазначено, що позивач є отримувачем банківських послуг, має законне право та виявив бажання володіти своєю власністю (трудовими заощадженнями) і незадоволений тим, що надавач послуг виявився недобросовісним, а саме: нав`язавши договір видавав чуже майно за своє, чим обмежив права споживача отримувати трудові заощадження за першою вимогою. Позивач неодноразово звертався до АТ «Державний ощадний банк України» та до органів державної влади з проханнями видати позивачу його вклади, але останні відмовляють, посилаючись на те, що кошти на виплату вкладів в державних бюджетах не вносяться з 2012 року. Ухвалою судді від 26 лютого 2024 року відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 06.01.2025 року, 14.01.2025 року отриману судом, від представника відповідача - Міністерства фінансів України надійшов відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на наступне. Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до Положення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 р. № 375, Мінфін є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Мінфін є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову, бюджетну та боргову політику, державну політику у сфері міжбюджетних відносин та місцевих бюджетів, державну політику у сфері державного пробірного контролю, бухгалтерського обліку та аудиту, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері контролю за дотриманням бюджетного законодавства, державного фінансового контролю, та забезпечує формування та реалізацію єдиної державної податкової, митної політики, тощо. На виконання Указу Президента України «Про грошову реформу в Україні» від 25.08.96 №762/96 з 2 вересня 1996 року в обіг введена національна валюта України - гривня. Українські карбованці підлягають обміну на гривні за курсом 100 000 карбованців на 1 гривню. Верховною Радою України 21.11.1996 був прийнятий Закон України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» № 537/96-ВР (далі - Закон), який набрав чинності 11.02.1997. Цим законом визначені стратегія і способи відновлення знецінених грошових заощаджень та страхових внесків, поміщених до 02.01.1992 в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України, а також у державні цінні папери: облігації Державної цільової безпроцентної позики 1990 року, облігації Державної внутрішньої виграшної позики 1982 року, державні казначейські зобов`язання СРСР, сертифікати Ощадного банку СРСР. Відповідно до статті 2 Закону Держава зобов`язується забезпечити збереження та відновлення реальної вартості заощаджень громадян і гарантує їх компенсацію у встановленому порядку. Встановлено, що заощадження громадян відновлюються у співвідношенні 1 карбованець заощаджень на 1,05 гривні за станом на 1 жовтня 1996 року. При цьому, як вбачається зі статті 4 Закону, компенсації, визначені в Законі, здійснюються відповідно до визначеної в ньому процедури, та гарантується державою на обмежену, чітко встановлену суму у розмірі 131,96 млрд. гривень, у тому числі, на грошові заощадження - 121,90. Установи Ощадного банку України на підставі цього Закону протягом грудня 1996 року - березня 1997 року проводять одноразову індексацію вкладів громадян. На проіндексовані суми, що знаходяться на позабалансовому рахунку Ощадного банку України, вкладнику видається ощадна книжка. Частинами третьою-п`ятою статті 6 Закону чітко визначено, що кошти для компенсації заощаджень громадян визначаються в Державному бюджеті України окремою статтею. Порядок проведення компенсації, у тому числі перерахування коштів, передбачених у Державному бюджеті України, установам Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху, визначається Кабінетом Міністрів України. Кабінет Міністрів України може залучати для проведення компенсаційних виплат позабюджетні кошти, у тому числі кошти, залучені до Державного бюджету України через спеціальні податки, встановлені законами України, а також від здійснення операцій з державними цінними паперами. Заощадження повертаються поетапно, залежно від суми вкладу в межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік. Перелік груп вкладників і порядок проведення виплат проіндексованих грошових заощаджень, а також обсяг виплат згідно із статтею 8 цього Закону у межах коштів, передбачених Державним бюджетом України, встановлюються Кабінетом Міністрів України. (стаття 7 Закону). Інакше кажучи, держава добровільно взяла на себе зобов`язання в чітко фіксованому обсязі, законодавчо підтвердивши свої наміри щодо здійснення державних витрат по компенсаційних виплатах із врахуванням фінансової спроможності державного бюджету. Компенсація державою знецінених заощаджень є елементом соціального захисту громадян і не тягне за собою її цивільно-правової відповідальності перед вкладниками колишнього Ощадного банку СРСР, своєрідною пільгою для осіб, на які поширюється дія статті 7 Закону. Відповідно до висновків Конституційного Суду України, викладених у рішенні № 13-рп/2001 від 10.10.2001 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 7, 8 Закону України "Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України", за конституційним зверненням [PERSON] , [PERSON] та інших громадян щодо офіційного тлумачення положень статей 22, 41, 64 Конституції України (справа про заощадження громадян), де зазначено: «…із системного аналізу положень Конституції України випливає, що право власності може бути обмежено. Право держави обмежити володіння, користування та розпорядження майном визначено і Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року. Кожна фізична або юридична особа, зазначається в цьому документі, має право мирно володіти своїм майном. Проте держава має право "вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів..." (стаття 1). З огляду на це Конституційний Суд України вважає, що положення статті 7 Закону, відповідно до яких заощадження повертаються "поетапно", "залежно від суми вкладу", "у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік", хоча і обмежують конституційне право власності громадян, але не суперечать статтям 13, 41, 64 та іншим статтям Конституції України. » Законом чітко визначено, хто саме має здійснювати виплати компенсацій від втратили грошові заощадження, поміщених в період до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР, що діяли на території України всі необхідні умови для отримання такої компенсації. Як встановлено у чисельних судових рішеннях на виконання вимог статті 5 Закону було проведена одноразова індексація вкладів громадян і на проіндексовані суми, що знаходяться на позабалансовому рахунку АТ «Державний Ощадний банк України», було видано вкладникам ощадні книжки, на підставі яких виникає право на отримання компенсаційних сум в майбутньому за рахунок Державного бюджету. До позову додано копії окремих сторінок ощадної книжки, запис про надходження коштів які є неякісні копії в яких наявні записи про операції з рахунками у 1991 р. Тобто до позову не додано ощадну книжку, на підставі якої та з одночасним дотриманням усіх вимог, у позивача виникає право на отримання компенсації в майбутньому. Компенсація громадянам України втрат від знецінення грошових заощаджень проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України та інших формах відповідно до законодавства. Компенсація втрат від знецінення грошових заощаджень, поміщених до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР, що діяли на території України проводиться їх власникам у готівковій чи безготівковій формі через установи Ощадного банку України після внесення в інформаційно-аналітичну систему "Реєстр вкладників заощаджень громадян" відомостей про них, необхідних для ідентифікації вкладника під час відкриття рахунку. Тобто, окрім ощадної книжки, також необхідно ще щоби дані вкладника були внесені до інформаційно-аналітичної системи «Реєстр вкладників заощаджень громадян». Мінфін не здійснює ведення чи внесення відомостей до інформаційно-аналітичної системи «Реєстр вкладників заощаджень громадян» та не має доступу до цієї системи. У зв`язку викладеним, Мінфіну невідомо та не може бути відомо щодо того чи видано позивачу ощадну книжку та чи внесено дані до інформаційно-аналітичної системи «Реєстр вкладників заощаджень громадян», тобто невідомо чи виконано усі дії для виникнення у позивача права на компенсацію втрат від знецінення грошових заощаджень, поміщених до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР. Тобто, в матеріалах справи відсутні дані, які є єдиним об`єктивним джерелом визначення розміру компенсації втрат від знецінення грошових заощаджень, поміщених до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР відповідно до Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України». Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, які підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступних висновків. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Питання збереження, відновлення реальної вартості та компенсації знецінених грошових заощаджень громадян України, які зберігалися на рахунках Ощадного банку колишнього СРСР до 02.01.1992 регулюються Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» від 21.11.1996. Встановлено, що позивач мав рахунки в Ощадному банку СРСР. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» встановлюються зобов`язання держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені в період до 02.01.1992 в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України, а також у державні цінні папери, придбані в установах Ощадного банку СРСР, що діяли на території України, у тому числі облігації Державної цільової безпроцентної позики 1990 року, облігації Державної внутрішньої виграшної позики 1982 року, державні казначейські зобов`язання СРСР, сертифікати Ощадного банку СРСР. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» держава зобов`язується забезпечити збереження та відновлення реальної вартості заощаджень громадян і гарантує їх компенсацію у встановленому порядку Установи Ощадного банку України на виконання вимог ст. 5 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» провели одноразову індексацію вкладів громадян і на індексовані суми, що в даний час знаходяться на позабалансовому рахунку Ощадбанку, видали вкладникам компенсаційні ощадні книжки, на підставі яких виникає право на отримання компенсаційних сум в майбутньому за рахунок Державного бюджету. Суми коштів, зафіксовані в ощадних книжках (компенсаційних рахунках), вкладниками, у тому числі і позивачем, фактично на зберігання Ощадбанку України не вносились, а зазначені суми держава планує виплатити поступово, у якості компенсації втрат від знецінення заощаджень на виконання ст. 1 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України». У вказаному законі передбачено, що кошти для компенсації заощаджень визначаються в Державному бюджеті України окремою статтею. Відповідно до ст. 7 зазначеного Закону заощадження підлягають поверненню у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік. Порядок проведення компенсаційних виплат, у тому числі перерахування коштів з Державного бюджету України установам АТ «Державний ощадний банк України» визначаються Кабінетом Міністрів України. Відносини, пов`язані з грошовими вкладами, які розміщено в Ощадбанку СРСР було розглянуто ЄСПЛ безпосередньо щодо України. Так, з цього приводу Європейським судом з прав людини було винесено ухвалу у справі «Гайдук та інші проти України» (Gayduk and Others vs Ukraine). Суд констатував, що скарга заявників стосується двох типів коштів, на які вони претендують: з одного боку, власне заощаджень, тобто коштів, які були фактично покладені заявниками в банк, незалежно від їхньої теперішньої реальної вартості, і, з іншого боку, бюджетних коштів, що їх виплачує держава в порядку індексування згаданих вкладів відповідно до Закону. Що стосується коштів, передбачених Законом, які відповідають проіндексованій вартості вкладів, Суд зазначає, що ці кошти належать до коштів Державного казначейства, які держава виділяє на певних умовах. Предмет провадження, порушеним кожним із заявників у внутрішніх судах, не стосувався, таким чином, жодного «теперішнього майна», що належить заявникам. З цьогс приводу Суд нагадує, що право на індексування заощаджень не гарантується як таке статтею 1 Протоколу № 1, відтак згадана стаття не може бути застосована до випадків, що розглядаються. Такий висновок ЄСПЛ підтверджує те, що необхідно чітко вирізняти двг тири коштів. Кошти, які особа може отримати відповідно до Закону, не f «теперішнім майном» такої особи. Тобто, висновки ЄСПЛ, викладені у справі «Гайдук та інші проти України» спростовують доводи позивача про те, що наявне порушення його прав, передбачених у статтях Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Окрім цього, зазначаємо і про те, що при вирішенні спорів щодо вкладів розміщених в Ощадбанку СРСР необхідно брати до уваги положеням міжнародних угод. 13.03.1992 в м. москва державами-учасницями СНД підписано Угоду пре принципи і механізми обслуговування внутрішнього боргу колишнього СРСР Відповідно до зазначеної Угоди (стаття 1) заборгованість населенню з боку уряд) колишнього СРСР по залишку вкладів в ощадних банках була віднесена де державного внутрішнього боргу. Згідно статті 2 Угоди, її Сторони беруть на себе зобов`язання з погашення державного внутрішнього боргу колишнього СРСІ перед населенням у сумах пропорційно залишку заборгованості, яка рахувалась станом на 1 січня 1991 року на балансах закладів Ощадбанку СРСР на території кожної із Сторін. Зазначена Угода набула чинності з дати її підписання. Згідно з Угодою від 13.03.1992 для України зобов`язання по сплаті заборгованості її громадянам по залишку вкладів в установах Ощадного банку СРСР виникають лише після розподілу активів та пасивів колишнього Державного банку СРСР. На теперішній час розподілу активів та пасивів колишнього Державного банку СРСР не відбулося, а отже зобов`язання для України за Угодою від 13.03.1992 не виникли. За вказаних обставин, можна дійти висновку, що заходи спрямовані Державою Україна на відновлення та збереження заощаджень громадян, які були вкладниками в установах Ощадбанку колишнього СРСР, перш за все вживаються Державою, як гарантом захисту майнових інтересів своїх громадян, а не основним боржником у даних правовідносинах. Слід зауважити, що процес міжнародного врегулювання питання щодо повернення вкладів колишнього Ощадного банку СРСР є досить тривалим та передбачає необхідність участі російської федерації. Тобто Державою Україна не допущено порушення прав позивача, як вкладника фінансових установ колишнього СРСР. Як вже зазначалося, зважаючи на формулювання позовних вимог, позивач просить повернути «першоначальне майно» у повному розмірі, та яке оцінює у валюті незалежної України - у гривні (хоча грошові кошти, розміщені у банку СРСР визначалися в іншій грошовій одиниці). З метою надання «розрахунку розміру вкладу» позивач надає Розрахунок величини вкладу у золотовалютному паритеті, в якому валюту СРСР «конвертує» в гривню. Однак такий розрахунок є некоректним, оскільки він здійснений зацікавленою особою (за відсутності інформації про фаховість підготовки у сфері, пов`язаній з грошовою системою) за довільною, нічим не обґрунтованою та ніде не визначеною формулою, та ще й без жодного обґрунтування даних, які беруться за основу розрахунку. Додатково зауважуємо також щодо наявності виправлень у «розрахунку», що посилює об`єктивні сумніви щодо документа. Більше того, такий розрахунок зроблено без урахування правового регулювання грошової системи, яке було динамічним та ще й передбачало грошові реформи як в СРСР, так і в незалежній Україні. Розрахунок величини вкладу у золотовалютному паритеті здійснено без урахування вимог правового регулювання, більше того, він суперечить законодавству. А отже, він не відображає об`єктивну дійсність, отриманий з порушенням порядку, встановленого законом, тому є неналежним, недопустимим та недостовірним доказом в розумінні статей 77 -79 ЦПК України. Окрім того, статтею 7 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» передбачає повернення вкладів поетапно, залежно від суми вкладу, в межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік, а не одночасно і повністю, як того вимагає позивач. Рішенням Конституційного суду України від 10 жовтня 2001 року № 13рп/2001 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України окремих положень Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» установлено, що виплата громадянам України грошових заощаджень в обмежуваному розмірі та поетапно є правом держави, що не суперечить статтям 13, 14, 64 Конституції України. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Пленум Верховного Суду України в постанові від 31.03.1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зазначив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивачем не доведено належними доказами наявності та існування обставин, які б свідчили про можливість задоволення даної вимоги, зокрема, факту порушення державою Україна прав позивача, факт спричинення саме державою моральної шкоди, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана, розміру моральної шкоди. Лише констатація факту про завдання моральної шкоди позивачу не може бути беззаперечною підставою для її відшкодування без доведеності її заподіяння та наявного причинного зв`язку між діями відповідача та наслідками. Таким чином, відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача виключає наявність підстав для відшкодування йому моральної шкоди, наявність та розмір якої не доведені. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, внаслідок їх необґрунтованості та безпідставності. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Outcome: dismissed