Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-26 00:00:00

02.09.2024 [PERSON] , [PERSON] звернулися до Московського районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON] , в якій просять визначити ідеальні частки в спільній сумісній власності на квартиру [ADDRESS] , зазначивши, що їм, співвласникам житла, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належать по 1/3 її частки; встановити порядок користування приміщеннями в квартирі [ADDRESS] , виділивши їм, подружжю [PERSON] та [PERSON] у користування кімнату літ.2 площею 17, 2 кв.м. з балконом, [PERSON] залишити у користуванні кімнату літ.3 площею 11, 8 кв.м. зазначеної квартири, в загальному користуванні залишити кухню літ.4 площею 8, 4 кв.м., коридор літ.1 площею 7, 5 кв.м., ванну кімнату літ.5 площею 2, 7 кв.м., туалет літ.6 площею 1, 2 кв.м., вбудовану шафу літ.7 площею 0, 8 кв.м. В обґрунтування позовних вимог позивачі вказують, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 26.01.1998 реєстр.№5-3в-114494, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, двокімнатна ізольована квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] , [PERSON] та сину [PERSON] від першого шлюбу [PERSON] . На теперішній час усі власники спірного житла в ньому зареєстровані. Після розлучення з дружиною, [PERSON] поселився за місцем реєстрації і відразу створив умови, які унеможливлюють спільне з ним проживання. Через агресивну, хамську та неадекватну поведінку відповідача, вони, позивачі, змушені були тимчасово залишити належну їм власність та проживати у квартирі знайомих. Намагання змінити ситуацію результатів не дали, а отже впродовж тривалого часу вони не мають можливості користуватися своєю нерухомістю. Крім того, через те, що [PERSON] не сплачує комунальні платежі за користування житлом, ігноруючи свої обов`язки щодо його утримання, накопичився великий борг по комунальним платежам. З врахуванням вищевикладеного, змушені звернутися до суду. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 06.09.2024 відкрито провадження у справі та призначено розгляд за правилами загального позовного провадження. Позивачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, до його початку подали заяву, в якій позовні вимоги підтримали повністю, не заперечували проти ухвалення заочного рішення у справі. Судове засідання просили проводити без їх участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання вдруге не з`явився, про час та місце його проведення повідомлявся належним чином, шляхом направлення на його адресу поштових відправлень, причини неявки у судове засідання суду не повідомив. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, то відповідно до ч.1 ст.281 ЦПК України суд ухвалив про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини та правовідносини сторін. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст.ст. 77-79 ЦПК України. Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26.01.1998, реєстраційний №5-98-114494, належить квартира [ADDRESS] , загальною площею 50, 6 кв.м. (а.с.7, 7зв). Згідно довідки про наявність або відсутність інформації про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна №1149982 від 15.08.2024 квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить 1/1 [PERSON] , 1/1 [PERSON] , 1/1 [PERSON] , згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 26.01.1998 Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, р.№5-98-114494 (а.с. 10). Відповідно до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , виготовленого Харківським міським бюро технічної інвентаризації станом на 25.12.1997, квартира складається з двох кімнат житловою площею 29, 0 кв.м., у тому числі 1-а кімната 17, 2 к.в., 2-а кімната 11, 8 кв.м., кухні площею 8, 4 кв.м., ванної кімнати площею 2, 7 кв.м., вбиральні 1, 2 кв.м., коридору 7, 5 кв.м., вбудованої шафи 0, 8 кв.м. Квартира обладнана балконом 3, 2 кв.м. Загальна площа квартири становить 50, 6 кв.м. (а.с. 8-9). Відповідач [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.23). Позивачі наводять аргументи про те, що між співвласниками квартири виникли неприязні відносини, часті конфлікти. Згідно вироку Московського районного суду м. Харкова від 12.07.2024 [PERSON] визнано винним у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та призначено йому покарання у вигляді громадських робіт на строк 160 годин. Так, 19.01.2024 близько 22.30 год [PERSON] , [INFO] , находився за місцем свого мешкання у квартирі [ADDRESS] , де у нього виник конфлікт та словеса перепалка з його вітчимом [PERSON] , [INFO] , який сидів за столом на кухні. В ході вказаного конфлікту, що виник на ґрунті особистих неприязних стосунків, [PERSON] маючи протиправний умисел, спрямованих на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки у вигляді спричинення шкоди здоров`ю потерплому і бажаючи їх настання, розпилив вміст заздалегідь підготовленого ним балончику сльозогінної дії в обличчя [PERSON] , після чого заздалегідь підготовленим ним предметом, схожим на металеву монтировку, яку тримав у лівій руці, умисно наніс декілька ударів потерпілому в область голови, яку останній намагався прикривати обома руками. Далі [PERSON] наніс ще декілька ударів потерпілому предметом схожим на металеву монтировку у ділянку голови, внаслідок чого у потерпілого розпочалась кровотеча, але [PERSON] , не вгамовуючись, заштовхнув його до ванної кімнати та предметом схожим на металеву монтировку наніс ще декілька ударів по спині та ногам потерпілого тощо (а.с.11-13). Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. За правилами ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 355 визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Частинами 1, 2 ст.369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до положень ч.1 ст.368 та ч.2 ст.372 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Статтею 370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, передбаченому ст.364 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суд враховує, що виключно позивачу належить право обирати спосіб захисту порушеного права і що в результаті визначення розміру частки між позивачем і відповідачем припиняється право спільної сумісної власності та виникає право спільної часткової власності. Як вбачається з практики ВССУ (а саме ухвали ВССУ від 12.12.2012 року № 6-44981ск12) ідеальна частка - це частка у праві на річ. Оскільки згідно із свідоцтвом про право власності на житло частки кожного із співвласників є рівними, кожен учасник спільної сумісної власності має право вимагати виділення ідеальних часток. Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи те, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, квартира належить на праві спільної сумісної власності, частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, а тому суд вважає за можливе визначити частку у праві спільної сумісної власності на квартиру за кожним з співвласників у розмірі - 1/3. При цьому, згідно з вимогами ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч.3 ст.358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року (справа № 6-1500цс15), постановах Верховного Суду від 08 вересня 2021 року (справа № 761/44705/19), від 22 липня 2022 року (справа № 344/698/18). Також, як зазначено в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Разом з тим, житлові відносини в Україні регулюються Конституцією України, Житловим кодексом України та іншими актами законодавства України. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Звертаючись до суду з даним позовом [PERSON] , [PERSON] вказують, що між співвласниками квартири склався такий порядок користування квартирою [ADDRESS] , а саме позивачі користуються житловою кімнатою літ.2 площею 17, 2 кв.м. з балконом, а відповідач користується житловою кімнатою літ.3 площею 11, 8 кв.м. У загальному користуванні залишається кухня, вбиральня, ванна кімната, коридор та вбудована шафа, що не тягне за собою порушення прав відповідача. Отже, позивачами визначено усі складові квартири, які підлягають визначенню між сторонами для порядку користування житловим приміщенням. Виходячи з вищенаведених норм права та правової позиції Верховного Суду, суд погоджується з даними доводами позивачів і вважає, що справедливим та таким, що відповідатиме допустимим розмірам житлової площі на кожну особу буде встановлений запропонований позивачами порядок користування житлом, а саме: виділити позивачам у користування кімнату №2, площею 17, 2 кв.м з балконом, площею 3, 2 кв.м.; виділити у користування відповідачу [PERSON] кімнату №3, площею 11, 8 кв.м.; залишити в загальному користуванні: кухню, площею 8, 4 кв.м, ванну кімнату, площею 2,7 кв.м., вбиральню, площею 1,2 кв.м, коридор площею 7, 5 кв.м, вбудовану шафу, площею 0,8 кв.м. При цьому, суд враховує, що визначення вказаного порядку користування квартирою не призведе до погіршення житлових умов сторін у справі. Виділяючи в користування ізольовані жилі кімнати буде дотримано принцип адекватності розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно та збережено цільове призначення квартири, а саме проживання людей. Суд зазначає, що відповідачем не надано варіантів встановлення порядку користування квартирою, запропонованих відповідним фахівцем, який має спеціальні знання. Учасниками судового розгляду не заявлялись клопотання щодо проведення судової будівельно-технічної експертизи з метою відповідності площі кімнат розмірам часток сторін у спільній частковій власності. Крім того, суд зауважує, що звернення позивачів до суду є свідченням відсутності згоди щодо користування спільним майном та несення витрат на його утримання. Також вказаний факт підтверджується копіює вироку Московського районного суду м. Харкова від 12.07.2024. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що виділення сторонам наведених вище кімнат відповідає вимогам закону, частці у спільному майні та не призведе до порушення житлових прав співвласників квартири, адже баланс інтересів співвласників при користуванні квартирою не порушить права один одного та визначення порядку користування спірною квартирою за запропонованим позивачем варіантом є найбільш наближений до розміру житла, що перебуває у власності сторін, а тому за таких обставин, позовні вимоги щодо встановлення порядку користування спірною квартирою відповідають вимогам закону та підлягають задоволенню. В порядку ст.141 ЦПК України, ураховуючи задоволення позову, з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню сплачений ними судовий збір у розмірі 1\~211, 20 грн відповідно для кожного.

Outcome: approved