Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-21 00:00:00

У листопаді 2024 року\~ [PERSON] , звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на частку майна в порядку поділу майна подружжя. В обґрунтування позову зазначає, що за час\~перебування у\~шлюбі із\~відповідачем,\~ними було\~набуто у\~власність квартиру\~ [ADDRESS] . Право власності на вказаний об`єкт було зареєстровано за відповідачем, як одноособовим власником. Ними не було досягнуто домовленості щодо користування спільною власністю. Позивач просить в порядку поділу спільного майна подружжя: визнати за нею право власності на частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 28,7 м.кв., з них житловою площею 14,7 м.кв.: залишити у власності [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 28,7 м.кв., з них житловою площею 14,7 м.кв. Ухвалою суду від 29.11.2024 року відкрито загальне провадження за вказаним позовом. Відповідно до чю3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. В судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] не прибули, до суду надали заяви про розгляд справи без їх участі, позов підтримали, просили задовольнити з підстав, що зазначених у позові. З матеріалів справи вбачається, що копію ухвали про відкриття провадження у справі, позовної заяви з додатками відповідачу направлено засобами рекомендованого поштового зв`язку та отримані ним. 12.12.2024 року відповідачем [PERSON] подана заява про визнання позову. Дослідивши матеріали справи, давши аналіз та оцінку наданим доказам, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено,\~що\~10.11.2006\~між [PERSON] \~та [PERSON] \~/дошлюбне\~прізвище [PERSON] /\~було укладено\~шлюб, який зареєстрований Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області про що зроблений відповідний актовий запис №1094. 05.02.2020 року Автозаводський районний суд м. Кременчука ухвалив рішення у справі №524/8700/19, яким задовольнив позов [PERSON] до [PERSON] , шлюб, між ними розірвано. Рішення суду набрало законної сили 15.11.2006 року на підставі договору купівлі-продажу, серії BEI №261780 від 10.11.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу р. №7096, за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] , загальною площею 28,7 м. кв. житловою площею 14,7 м.кв. 10.11.2006 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Григоренком Г.І. була посвідчена заява [PERSON] про те, що вона, як дружина [PERSON] дає згоду на купівлю квартири [ADDRESS] за ціну 75750 гривень. У цій заяві від 10.11.2006 року позивачка підтвердила, що договір купівлі-продажу укладається її чоловіком в інтересах сім?ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають для них вигідними, і укладення цього договору відповідає їхньому спільному волевиявленню. Також у цій заяві зазначено про наявність на час її складення у паспорті заявниці відмітки про шлюб від 10.11.2006 року, вчиненої ЦВРАЦС Кременчуцького міського управління юстиції та зазначено, що факт шлюбних стосунків перевірено нотаріусом за паспортом. Зазначене підтверджує той факт, що станом на момент укладення [PERSON] договору купівлі-продажу квартири від 10 листопада 2006 року, останній перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , відтак квартира за адресою [ADDRESS] , загальною площею 28,7 м.кв. житловою площею 14,7 м.кв. придбана подружжям та є їх спільною власністю, не зважаючи на той факт, що була оформлена на чоловіка - [PERSON] . Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 3 ч.1 ст.57, ст.60 Сімейного кодексу України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). В ст.70,\~ч.1\~ст.71\~Сімейного кодексу\~України визначено,\~що у\~разі поділу\~майна,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~частки майна\~дружини та\~чоловіка є\~рівними,\~якщо інше\~не визначено\~домовленістю між\~ними або\~шлюбним договором. При\~вирішенні спору\~про поділ\~майна суд\~може відступити\~від засади\~рівності часток\~подружжя за\~обставин,\~що мають\~істотне значення,\~зокрема якщо\~один із\~них не\~дбав про\~матеріальне забезпечення\~сім`ї,\~ухилявся від\~участі в\~утриманні дитини\~(дітей),\~приховав,\~знищив чи\~пошкодив спільне\~майно,\~витрачав його\~на шкоду\~інтересам сім`ї. За\~рішенням суду\~частка майна\~дружини,\~чоловіка може\~бути збільшена,\~якщо з\~нею,\~ним проживають\~діти,\~а також\~непрацездатні повнолітні\~син,\~дочка,\~за умови,\~що розмір\~аліментів,\~які вони\~одержують,\~недостатній для\~забезпечення їхнього\~фізичного,\~духовного розвитку\~та лікування. Майно,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~ділиться між\~ними в\~натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23, 25, 30 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності\~такої згоди\~присудження грошової\~компенсації може\~мати місце\~з підстав,\~передбачених ст.\~365\~ЦК 435-15,\~за умови\~звернення подружжя\~(одного\~з них)\~до суду\~з таким\~позовом (ст.\~11\~ЦК)\~та попереднього\~внесення на\~депозитний рахунок\~суду відповідної\~грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Конструкція статті 60 СК України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, а один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Суд приймає до уваги те, що відповідно до Договору купівлі-продажу придбаний об`єкт нерухомості буде являтись предметом спільної сумісної власності, як такий, що придбаний в період перебування в зареєстрованому шлюбі за рахунок спільних коштів подружжя. Враховуючи положення ст.60 СК України та те, що вказане майно було набуто за час шлюбу, а також рівність часток подружжя у праві спільної сумісної власності(ст.70 СК України), суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню вимоги позивача в частині необхідності визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Відповідачем подана заява про визнання позову. Згідно ч. 4 ст.\~206\~ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таке визнання позову відповідачем не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), тому,суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки, в силу ч. 4 ст.\~206 ЦПК України безумовно визнані відповідачем. Згідно з п. 6 ч. 1ст.\~264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову. Частиною 1 ст.\~25\~Бюджетного Кодексу\~України передбачено, що Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Аналогічне положення передбачене і під. 5 п. 4 Положення про Державну казначейську службу, затверджене указом Президента\~України від\~13\~квітня 2011\~року № 460/2011. Згідно ч. 1 ст. 43 Бюджетного Кодексу України, Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів, яке передбачає розрахунково-касове обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних коштів, а також інших клієнтів відповідно до законодавства. Враховуючи вищевикладене, повернення судового збору повинно здійснюватися органами Казначейства України шляхом списання коштів з рахунків, на яких обліковуються надходження від сплати такого збору. Враховує, що позивач сплатив судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп. та наполягала на стягненні з відповідача судових витрат, виходячи із принципу рівності сторін щодо розміру понесених ними судових витрат, суд дійшов висновку, що необхідно стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 605 грн. 60 коп. за ставкою на день подання позову. Роз`яснити позивачу, що судовий збір у сумі 605,60 грн. може бути повернений судом за її заявою з державного бюджету.

Outcome: approved