Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] встановлення факту самостійного виховання та утримання доньки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову вказав, що 08.08.2014 року із відповідачкою зареєстровано шлюб, який рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 17.03.2020 року розірвано. [INFO] народилася донька [PERSON] . На даний момент спільна дитина [PERSON] проживає з [PERSON] , який є її батьком, перебуває під його опікою, тобто він самостійно її виховує та утримує. Мати [PERSON] участі у вихованні доньки не приймає, оскільки перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] Національної гвардії України з 15.03.2019 року по теперішній час, а тому не має можливості приймати участь у вихованні доньки. Спору про місце проживання дитини між батьками немає, донька за згодою батьків проживає з ним. Встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини має юридичне значення, оскільки породжує виникнення прав та обов`язків у заявника щодо прав та обов`язків, визначених ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу». При цьому , п.15 ч.1 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що не підлягають призову на військову службу військовозобов`язані, які мають дитину віком до 18 років, які самостійно виховують та утримують дитину за рішенням суду. Ухвалою суду від 25 листопада 2024 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засідання не з`явилася, надіслала до суду заяву про визнання позову. У заяві вказала, що не заперечує проти задоволення позовної заяви. Підтвердила, що проходить військову службу за контрактом, не може здійснювати виховання доньки, оскільки військова служба в умовах воєнного стану передбачає переміщення по території України, в тому числі, і в зону ведення бойових дій, тому [PERSON] самостійно виховує та утримує їхню доньку, а встановлення даного факту є важливим для подальшого оформлення відстрочки для [PERSON] та права дитини виховуватися рідним батьком. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 08.08.2014 року, який розірвано рішенням Лозівського районного суду Харківської області від 17 березня 2020 року у справі № 629/708/20 (а.с.29). У шлюбі у них народилася донька [PERSON] , [INFO] , що слідує із Свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Октябрським відділом ДРАЦС РС Полтавського МУЮ, а/з 161 (а.с.5). Із довідки Виконавчого комітету Щербанівської сілької ради Полтавського району Полтавської області № 1428 від 26.06.2024 року слідує, що [PERSON] , [INFO] , проживає без місця реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним проживає донька [PERSON] , [INFO] (а.с.8). З Витягів з Реєстру територіальної громади від 07.07.2024 року слідує, що [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] з 15.06.2012 року, а [PERSON] за цією ж адресою з 13.02.2015 року (а.с.8 зворот-9). Відповідач [PERSON] , [INFO] , з 30.12.2021 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що вбачається із Витягу з Реєстру територіальної громади від 07.07.2024 року (а.с.9 зворот). Із Довідки Військової частини [NUMBER] від 03 липня 2024 року № 1724 слідує, що [PERSON] перебуває на військовій службі та працює у військовій частині [NUMBER] Національної гвардії за контраком з 15.03.2019 року (а.с.7). Згідно Контракту про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України, [PERSON] укладено контракт на проходження військової служби у ЗСУ з 26.03.2022 року на три роки (а.с.15-16). Із Характеристики спортсменки команди черліденгу «Арт Лайф» Полтавської обласної федерації черліденгу (без дати) слідує, що [PERSON] , 2015 р.н., у 2019 році вступила до Полтавської обласної федерації черліденгу. Є активно, цілеспрямованою та добре підготовленою до гідних виступів на змаганнях. Батько [PERSON] приділяє належну увагу вихованню та тренуванню доньки, зокрема, під час виїзних змагань. Цікавиться спортивним життям доньки, підтримує постійний контакт з тренером, відповідально ставится до батьківських обов`язків. Мати [PERSON] участі у вихованні не приймає, оскільки є військовослужбовцем (а.с.6). Із військово-облікового документа у Резерв + вбачається, що [PERSON] , [INFO] , є військовозобов`язаним (а.с.17). У даній справі позивач просить встановити факт самостійного виховання дитини. Заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України). Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України. За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України). Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину. Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У даній справі позивач просить установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини. Так, у статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. З огляду на зазначене, вбачається, що наявний спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Таких правових висновків дійшла ВП ВС у постанові від 11.09.2024р. по справі № 201/5972/22. Таким чином, суд вважає, що позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав, оскільки встановлення факту одноосібного виховання дитини одним із батьків не може бути самостійною вимогою, а є однією з обставин, що встановлюється при розгляді спорів між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини, наприклад щодо позбавлення батьківських прав, тощо. Також позивачем не доведено факт одноосібного утримання дитини та ухилення матері від виконання вказаного батьківського обов`язку, а визнання відповідачем позову не є достатньою підставою для встановлення вказаного факту. З огляду на викладене, позов задоволенню не підлягає. Питання про судови збір суд вирішує відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України та покладає його на позивача.

Outcome: dismissed