Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-22 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги мотивовані тим, що 02.06.2024 позивач передав відповідачці 15\~000, 00 доларів США та 8\~000, 00 євро, які та зобов`язалась повернути до 01.12.2024, про що [PERSON] видала власноруч написану розписку. Однак, відповідачка свої зобов`язання не виконала, кошти у визначений строк не повернула. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про стягнення на її користь з відповідачки заборгованості за договором позики в сумі 15 000, 00 доларів США та 8 000, 00 євро, що становить 974\~756, 00 гривень. Також позивач просив суд стягнути з відповідачки на його користь судові витрати. Ухвалою суду від 31.12.2024 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Також, даною ухвалою запропоновано відповідачці надати відзив на позов та докази у строк, встановлений судом, а також роз`яснено наслідки ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин. У строк, визначений судом ухвалою суду від 31.12.2024, від відповідачки відзив на позов не надійшов. В підготовче засідання позивач не з`явився, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України, був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомлено. Водночас, 23.01.2025 на адресу суду від позивача надійшла заява про проведення підготовчого засідання без його участі Відповідачка не заперечувала щодо розгляду справи у відсутність позивача. Враховуючи вищевикладене, заяву позивача та думку відповідачки, а також положення ст.ст. 198, 223 ЦПК України суд постановив провести підготовче засідання у відсутність позивача (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання). У судовому засіданні відповідачка визнала позовні вимоги в повному обсязі та надала суду відповідну заяву; повідомила суду, що наслідки відповідних процесуальних дій їй зрозумілі. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 49 та ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Судом, з метою з`ясування чи не суперечить визнання відповідачкою позовних вимог закону та чи не порушує таке визнання прав, свобод чи інтересів інших осіб, встановлено наступне. 02.06.2024 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошей б/н. Згідно умов вищевказаного договору відповідачка отримала від позивача у власність грошові кошти в сумі 15 000, 00 доларів США та 8 000, 00 євро, які зобов`язалась повернути до 01.12.2024. На підтвердження укладення вищевказаного договору позики та його умов було складено відповідну розписку. (а.с. 5) Розписка від 02.06.2024, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, містить умови отримання відповідачкою у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та твердження про отримання таких коштів на момент написання цієї розписки. В засіданні відповідачка визнала, що вищевказана розписка написана нею власноруч; кошти за даним договором нею позивачу не повернуто. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з умов договору позики, відповідачка отримала позику, при цьому зобов`язалася повернути позивачу одержані у борг грошові кошти до 01.12.2024. Судом, у відповідності до ч. 1 та ч. 4 ст. 206 ЦПК України, встановлено, що визнання позовних вимог відповідачкою є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому приймається судом. Верховним Судом України в Постанові Пленуму № 2 від 12.06.2009 року в п. 24 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» звернуто увагу, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи вищевикладене суд вважає за можливе стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 02.06.2024 в сумі 15 000, 00 доларів США та 8 000, 00 євро, тим самим задовольнивши визнаний відповідачкою позов. При цьому суд зауважує, що з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 9\~748, 00 гривень, що підтверджується квитанцією від 13.12.2024. (а.с. 4). Однак, судом встановлено переплату судового збору позивачем, виходячи з наступного. Статтею 4\~Закону України\~«Про судовий\~збір» визначено\~розмір ставок\~судового збору.\~Так,\~за подання\~до суду\~позовної заяви майнового характеру,\~яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб ( 1\~211, 20 гривень) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (15\~140, 00 гривень). В даному випадку, розмір судового збору визначається виходячи із\~ціни позову\~в національній\~валюті України\~відповідно до\~офіційного курсу,\~встановленого Національним\~банком України\~на день\~сплати судового\~збору,\~оскільки день\~подання позову\~не співпадає\~з днем\~сплати судового\~збору (п.\~11\~Постанови Пленуму\~ВССУ від\~17.10.2014\~№ 10\~«Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (із змінами від 25.09.2015) 974\~515,\~60 гривень ((15\~000, 00 доларів США х 41, 6588 гривень) + (8\~000, 00 євро х 43, 7042 гривень). Таким чином, сплаті підлягав судовий збір в сумі 9\~745, 20 гривень, а не в сумі 9\~748, 00 гривень. Отже, враховуючи вищевикладене, судовий збір сплачено позивачем в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому судом прийнято до уваги, що у відповідності до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету в розмірі 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, враховуючи визнання позову відповідачкою до початку розгляду справи по суті, а також положення ч. 1 ст. 142 ЦПК України і п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», судовий збір підлягає поверненню позивачу з державного бюджету в розмірі 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, та в сумі переплаченого судового збору в розмірі 2, 80 гривень 4\~875, 40 гривень, а з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню решта судового збору в сумі 4\~872, 60 гривень. Доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved