Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-26 00:00:00

У квітні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування суми франшизи у розмірі 2\~600,00 грн. та судові витрати. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 25 травня 2023 року сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю транспортних засобів: автомобіля марки «Skoda Fabia», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та велосипедиста [PERSON] . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 червня 2023 року визнано винним водія [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність на момент ДТП водія автомобіля марки «Skoda Fabia», реєстраційний номер [NUMBER] , була застрахована у ПрАТ «СК «ПРЕМ`ЄР АЛЬЯНС» згідно договору №ЕР/210441098. За заявою [PERSON] АТ «СК «ПРЕМ`Р АЛЬЯНС» було виплачено страхове відшкодування за вирахуванням франшизи у розмірі 2\~600,00 грн. 25 січня 2024 року адвокат Сорока М.Ю., діючи в інтересах [PERSON] , направив запит до ЦБ МТСБУ з проханням надати інформацію щодо розміру франшизи, згідно полісу № ЕР/210441098 у розмірі 2\~600,00 грн. Листом від 01.02.2024 року МТСБУ надало відповідь на вищевказаний запит, у якому було вказано інформацію щодо розміру франшизи, згідно полісу № ЕР/210441098 у розмірі 2\~600,00 грн. Тому, позивач просив стягнути з відповідача суму франшизи у розмірі 2\~600,00 грн., судовий збір та витрати на правову допомогу. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 квітня 2024 року відкрито провадження по справі та справу до розгляду призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав клопотання в якому просив суд здійснювати розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений у визначений чинним законодавством порядку. Ухвала про відкриття, позовну заяву з додатками направлено відповідачу на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача. Конверт повернувся з відміткою "адресат відутній", що відповіднео до ст.128 ЦПК України є належне повідомлення. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст. 12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] 25 травня 2023 року о 17 год.40 хв. вчинив адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 КУпАП, а саме: керуючи транспортним засобом SKODA FABIA, державний номерний [NUMBER] , по вул. Велика Кільцева в напрямку вул. Петропавлівська с. Петропавлівська Борщагівка Бучанського району Київської області, не надав перевагу велосипедисту, напрямок руху якого він перетинав, в результаті чого здійснив наїзд на велосипедиста [PERSON] . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Своїми діями водій [PERSON] порушив вимоги пункту 10.2 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі Правила дорожнього руху), чим вчинив адміністративне правопорушення, за що статтею 124 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 червня 2023 року визнано винним водія транспортного засобу «Skoda Fabia», реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина відповідачів у вчинені дорожньо-транспортної пригоди є встановленою та не підлягає доведенню. Цивільно-правова відповідальність на момент ДТП водія автомобіля марки «Skoda Fabia», реєстраційний номер [NUMBER] , була застрахована у ПрАТ «СК «ПРЕМ`ЄР АЛЬЯНС» згідно договору №ЕР/210441098. [PERSON] звернувся до ПрАТ «СК «ПРЕМ`ЄР АЛЬЯНС» із повідомленням про ДТП та заявою про страхове відшкодування. Згідно відповіді ПрАТ «СК «ПРЕМ`ЄР АЛЬЯНС» страхове відшкодування за договором №ЕР/210441098 від 06.02.2024 року складає 4\~914,53 грн., франшиза 2\~600,00 грн. Виконуючи взяті на себе зобов`язання по Договору страхування, по договору добровільного страхування наземного транспорту №ЕР/210441098, ПрАТ «СК «ПРЕМ`ЄР АЛЬЯНС» виплатило страхове відшкодування у розмірі 4\~914,53 грн. - що підтверджується платіжною інструкцією від 27.12.2023 року № ЗНО0105882. З метою досудового врегулювання спору представником позивача 22.02.2024 року [PERSON] була направлена вимога про відшкодування франшизи. Відповідно до ст. 9 ЗУ «Про страхування», франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно договору страхування. Страхове відшкодування за шкоду заподіяну потерпілим, завжди зменшується на суму франшизи. Тобто франшиза відшкодовується особою, яка завдала матеріальну шкоду. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЗУ «Про страхування», договір страхування - це письмова угода міх страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подав допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі ! визначені строки та виконувати інші умови договору. Дана норма кореспондується із ст. 979 ЦК України , якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Разом з тим, згідно з ч.2 ст.1192 ЦК України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Так, ст. 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. У зазначеній нормі права, яка встановлює загальні підстави відшкодування шкоди в рамках деліктних (позадоговірних) зобов`язань, під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається в зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Шкода це не тільки обов`язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки завдана шкода (реальна шкода) відшкодовується в повному обсязі. Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Згідно ч.1 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмір виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вже зазначалось вище, винуватість відповідачів у вчиненні ДТП встановлена судом, в результаті якої транспортному засобу, який належить позивачу було завдано механічних пошкоджень, а відтак завдано позивачу матеріальної шкоди. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Відповідно до п. 36.6 ст. 36 цього Закону страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування. Позивач, пред`явивши позовні вимоги до винуватців ДТП, вказує, що не отримував від відповідача грошові кошти в якості сплати франшизи в сумі 2\~600,00 грн., а відтак за вимогами закону з відповідача підлягає стягненню ця сума. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що розмір франшизи в сумі 2\~600,00 грн., правомірно не було відшкодовано страховими компаніями, відповідачем доводи позову спростовані не були, а тому суд вважає, що франшиза за вимогами закону підлягає стягненню з відповідача, як винуватця ДТП, на користь позивача, в зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження витрат на правову допомогу суду надано: Договір №10/24 про надання правової допомоги від 23.01.2024 року, додаткова угода № 1 до вказаного договору, розрахунок суми гонорару, акт виконаних робіт №6, квитанцію про сплату правової допомоги. Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Позивач просив стягнути з відповідачів витрати на правничу допомогу у розмірі 3\~000,00 грн. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Враховуючи викладене, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 3\~000,00 грн. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211,20 грн., який був сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом. Враховуючи наведене та

Outcome: approved