Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-20 00:00:00

У березні 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] у якому просив: витребувати від [PERSON] квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON] ; виключити запис про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] шляхом його припинення; визнати недійсним договір іпотеки від 28.12.2018 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. та виключити запис про обтяження шляхом його припинення. В обґрунтування позову вказував, що з 17.03.2006 року є власником квартири [ADDRESS] у якій постійно проживає та зареєстрований. У 2024 році маючи намір продати вказане помешкання, [PERSON] звернувся до нотаріуса, який повідомив про те, що квартира була переоформлена на іншу, невідому позивачу особу - [PERSON] . За твердженням позивача він не мав жодних цивільно-правових та будь-яких інших відносин із [PERSON] , тобто не укладав із [PERSON] будь-яких договорів зокрема договір купівлі-продажу від 19.12.2007, хто і, де ця особа знаходиться йому невідомо. На переконання [PERSON] квартира вибула з його володіння неправомірно та поза його волею. Окрім цього, позивачу стало відомо, що його квартира стала предметом іпотеки, на підставі договору іпотеки від 28.12.2018 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В., номер запису в реєстрі 2409, за яким [PERSON] в якості Іпотекодавця передала [PERSON] у якості іпотекодержателя квартиру [ADDRESS] . У зв`язку з цим просив про задоволення позовних вимог. Представник позивача наполягала на задоволенні позовних вимог в судовому засіданні з підстав зазначених у позовній заяві, не заперечувала щодо розгляду справи за відсутності відповідачів, які не з`явилися на виклик до суду, та винесення заочного рішення. Відповідачі до суду не з`явилися, повідомлялись про час та місце розгляду справи належним чином, причин неявки до суду не повідомили. Згідно ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та надані докази судом встановлено наступне. 17.03.2006 [PERSON] купив у ВАТ «МОСТОБУД» квартиру [ADDRESS] , загальною площею 121,5 кв.м. жилою площею 57.60 кв.м., що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 17.03.2006 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чаренцевим В.В., номер запису в реєстрі 1238 та витягом з Державного реєстру правочинів №2180865 від 17.03.2006. 14.08.2007 розпорядженням Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації №738 «Про затвердження акту про готовність до експлуатації після перепланування квартири [ADDRESS] » затверджено Акт районної приймальної комісії від 24.07.2007 про готовність до експлуатації після перепланування квартири... та вирішено вважати трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 123,9 кв.м, жиловою площею 68,8 кв.м. Таким чином, затверджено перепланування та зміну площі квартири [ADDRESS] , загальною площею 123,9 кв.м, жиловою площею 68,8 кв.м., що також підтверджено свідоцтвом про право власності від 31.10.2007. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є, серед іншого, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. За ч. 4 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Згідно з ч. 1 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. За пунктом 1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Із матеріалів справи вбачається, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В., як Державним реєстратором 27.12.2018 року, проведено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 121,5 кв.м, житловою площею 57,6 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19.12.2007 року, укладеного від імені [PERSON] із [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришин О.П. У подальшому, [PERSON] 27.12.2018 року передала вказану квартиру загальною площею 121,5 кв.м, житловою площею 57,6 кв.м. в іпотеку за договором №2408 для забезпечення договору позики №2407 де іпотекодержателем зазначено [PERSON] , а Державним реєстратором внесення вказаних відомостей є той же приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Змисловська Т.В. За твердженням [PERSON] , квартира вибула з його володіння неправомірно та поза його волею. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що нотаріус Змисловська Т.В. для посвідчення договору зверталася до КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» і отримала відповідь від 12.10.2018 КВ-2018 №40117 (а.с. 62) за якою нотаріусу повідомлено, що згідно з даними реєстрових книг Бюро, кв. [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за: [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності виданого 31.10.2007 р. Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації (Наказ №1892-С/КІ від 24.10.2007). Незважаючи на вказану відповідь, нотаріус [PERSON] посвідчила оспорюваний договір іпотеки та внесла в нього відомості про те, що квартира належить Іпотекодавцю - [PERSON] (п. 1.4.1 договору Іпотеки від 28.12.2018). Крім того, зі змісту оспорюваних договорів купівлі-продажу та іпотеки вбачається неправильно вказані розміри квартири - 121,5 кв.м загальної та житловою площею 57,6 кв.м., які не відповідають дійсним розмірам помешкання після перепланування, що свідчить про відсутність актуальних оригіналів документів у нотаріуса під час оформлення вказаних правочинів. Також, з наявних витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що реєстрація виникнення права власності [PERSON] на квартиру приватним нотаріусом Змисловською Т.В. вчинялася 27.12.2018 о 21:14:40 (Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 44879182 від 27.12.2018 о 21:25:51 год..), тобто за межами робочого часу. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звернувся до правоохоронних органів із заявою про протиправні дії щодо заволодіння його майном, як результат 16.02.2024 зареєстроване кримінальне провадження №12024100050000490. Також, 15.03.2024 Українською експертною компанією UkrExpCompany проведено почеркознавчу експертизу за висновками якої підпис від імені [PERSON] , зображення якого міститься в графі «підписи: продавець» у копії договору купівлі-продажу квартири від 19.12.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришин О.П., виконаний ймовірно не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON] . Більше того, нотаріусам, які посвідчували спірні угоди [PERSON] та [PERSON] анульовані свідоцтва про право здійснювати нотаріальну діяльність, в тому числі за неодноразові порушення вимог чинного законодавства при вчиненні нотаріальних дій (підтверджується відповідями ЦМУ МЮ м. Київ №8127/9.1-24/вх. ПІ-Г-126-24 від 19.02.2024 та №8126/9.1-24/вх. ПІ-Г-127-24 від 19.02.2024). Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен подати належні та допустимі докази на підтвердження тих обставин, про які вказує у позовній заяві, а відповідач на спростування вказаних обставин і, на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення чи відмови у задоволенні позову. При цьому, відповідачами не надано жодного належного та допустимого доказу на спростування позовних вимог. Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК У країни). Ці положення закону кореспондуються зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право вільно володіти своїм майном. Таким чином, саме власник наділений правом на відчуження та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Таким чином, судом встановлено, що договір купівлі-продажу квартири від 19.12.2007 року, від імені [PERSON] із [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришин О.П. оформлений без підтверджуючих актуальних правовстановлюючих документів в порушення процедури та поза волею дійсного власника [PERSON] , а отже [PERSON] не набула необхідного обсягу цивільної дієздатності щодо розпорядження майном і не мала права розпоряджатись квартирою [ADDRESS] , зокрема, шляхом укладення договору іпотеки від 28.12.2018 року за яким передала [PERSON] вказану квартиру у якості забезпечення за договором позики. З огляду на зазначене державна реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] проведена за [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. на підставі недійсного правочину, відповідно договір іпотеки від 28.12.2018 року укладений між [PERSON] в якості Іпотекодавця та [PERSON] у якості іпотекодержателя не міг бути належною правовою підставою для реєстрації обтяження на квартиру [ADDRESS] , оскільки він суперечить вимогам ЦК України та його укладено особою, яка не була правомірним власником зазначеного майна. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Відтак, з урахуванням положень ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд вважає необхідним виключити з Державного реєстру запис про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та виключити запис про обтяження вказаної квартири за договором іпотеки між [PERSON] та [PERSON] . Статтею 377 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Цивільним кодексом України передбачено такий спосіб захисту порушених прав як віндикація. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об?єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки квартира [ADDRESS] вибула із володіння [PERSON] на користь [PERSON] поза його волею на відчуження, це є підставою для витребування квартири на його користь. Беручи до уваги такі чинники як справедливість і розумність в рамках застосування принципу верховенства права, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази кожен окремо та у їх сукупності, на підставі вказаних норм закону суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України, суд уважає необхідним стягнути на користь [PERSON] із кожного з відповідачів судовий збір рівними частинами. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved