Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-26 00:00:00

Позиція сторони позивача У червні 2024 року [PERSON] , через представника - адвоката Єрмоленко Оксану Олександрівну, звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із позовною заявою до [PERSON] , в якій просить: - зобов`язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у користуванні 1/2 частиною квартири [ADDRESS] , шляхом надання доступу до квартири та дублікатів ключів від вхідних дверей квартири; - стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] збитки у розмірі 6000,00 грн та судовий збір в сумі 2264,34 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] на праві власності належить 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Позивачка стверджує, що [PERSON] , яка проживає в квартирі, одноосібно користується спільним майном, а позивачку до квартир не впускає та відмовляється добровільно вирішити спір. Позивачка понесла та продовжує нести збитки, оскільки планувала отримувати дохід від здачі майна в оренду. Позиція сторони відповідача Сторона відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог та вказує, що позивачем не було надано доказів на підтвердження факту завдання їй будь-яких збитків діями відповідача. Вся позиція позивача базується лише на її намірі, бажаннях щодо порядку володіння та користування майном шляхом надання частини квартири в оренду, без погодження та згоди на те з іншим співвласником (відповідачем), оскільки дане майно є їх спільною частковою власністю, але такі дії позивача неминуче призведуть до порушення прав відповідача. Представниця відповідачки зауважує, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Рух справи Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 04 липня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Визначено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 26 вересня 2024 року. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 26 вересня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 16 грудня 2024 року представницею відповідачки подано письмові пояснення. Під час розгляду справи по суті позивачка та її представник підтримали позовні вимоги, представниця відповідачки заперечувала щодо задоволення позовних вимог. Фактичні обставини справи, встановлені судом 14.12.1993 відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної державної адміністрації видано свідоцтво про право власності на житло, згідно з яким квартира [ADDRESS] , загальною площею 54,04 кв.м, належала [PERSON] та [PERSON] (колишньому подружжю). Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23.01.2017 у справі № 754/12760/16-ц визначено порядок користування житловим приміщенням, а саме спірною квартирою, та виділено у користування [PERSON] кімнату, площею 17,5 кв. м., [PERSON] - кімнату 12,5 кв.м., місця загального користування залишено у спільному користуванні співвласників. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04.10.2021 у справі № 754/15729/20 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та визнано за [PERSON] право приватної власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Постановою Київського апеляційного суду від 02.08.2022 змінено мотивувальну частину рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04.10.2021 № 754/15729/20. Позивачка вказує, що [PERSON] є чоловіком [PERSON] - матері позивачки. Згідно з договором дарування частки квартири від 24 січня 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Копійкою Л.П., дарувальник [PERSON] передав безоплатно у власність (подарував), а обдаровувана - [PERSON] прийняла в дар 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Згідно з договором дарування частки квартири від 07 березня 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Копійкою Л.П., дарувальник [PERSON] передала безоплатно у власність (подарував), а обдаровувана - [PERSON] прийняла в дар 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Отже, [PERSON] належить 1/2 частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] , а інша 1/2 частка у праві власності на цю ж квартиру належить [PERSON] , яка зареєстрована та проживає у ній з 27.09.1988. Позивачка вказує, що відповідачка одноосібно користується спільним майном, та не впускає позивачку до квартири, у зв`язку з чим вона зверталася до правоохоронних органів та отримала лист-відповідь від Деснянського УП ГУНП від 24.04.2024 щодо необхідності вирішення спірних правовідносин у цивільно-правовому порядку. Норми права та мотиви суду Щодо вимог про усунення перешкод у користуванні власністю За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Співвласникам належать право володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної часткової власності. Зазначені правомочності співвласники об`єкта права спільної часткової власності відповідно до частини першої статті 358 ЦК України повинні здійснювати за взаємною згодою. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Такий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 13 лютого 2023 року у справі № 127/15354/21 (провадження № 61-10380св22). Сторонам на праві спільної часткової власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , однак відповідачка одноосібно користується спільним майном та не надає позивачці доступу до квартири. Під час розгляду справи в суді добровільно спір між сторонами не вирішено. З огляду на те, що позивачка позбавлена можливості користуватися своїм майном, суд вважає, що обґрунтованими вимоги позову про усунення таких перешкод у користуванні спірним майном, шляхом надання доступу до квартири та дублікатів ключів від вхідних дверей. Щодо вимог про стягнення збитків У позовній заяві позивачка вказувала, що через незаконні дії відповідача позивачка понесла збитки у вигляді неодержаних доходів від здачі спірного майна в оренду, розмір яких становить 6000,00 грн. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України). У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати. Як зазначено вище, збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном. Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди (правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду від 04 липня 2011 року у справі № 3-64гс11 та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі № 908/2261/17, від 31 липня 2019 року у справі № 910/15865/14 та від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20). При цьому, протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Тому, звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання. Крім того, позивачу (кредитору) слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) та постановах Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 910/12204/17, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18). Тобто, вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18)). Також позивач (кредитор) повинен довести: факти вжиття ним певних заходів щодо одержання таких доходів. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню (подібні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2019 року у справі № 908/2486/18, від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/3669/19, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18). Тлумачення змісту частини другої статті 22 ЦК України свідчить, що упущена вигода, будучи складовою поняття збитки, на відміну від реальних збитків, фактичну вартість яких можна виявити на основі оцінки прямих майнових втрат, завданих особі, пов`язана з тим реальним приростом, збільшенням її майнової сфери, якого можна було б очікувати за звичайних обставин, якби ці обставини не були порушені неправомірною поведінкою боржника. Отже, завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів»). Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Оскільки у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження намірів позивача здавати в оренду спірну частину квартири, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення збитків. Щодо розподілу судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] судом задоволено частково, то судові витрати покладаються на відповідача в сумі 1211,20 грн.

Outcome: partial