Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-27 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивачі звернулися до суду із вказаним позовом, у якому просили визнати недостовірною та такою, що порушує ділову репутацію [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , інформацію, поширену [PERSON] [INFO] , 01 березня 2023 року, 18 квітня 2023 року, 25 травня 2023 року, 02 серпня 2023 року та [INFO] у публікаціях на персональних сторінках [PERSON] у соціальній мережі Facebook про те, що трійка у складі «мера» [PERSON] , її першого заступника [PERSON] та їх господаря-бізнесмена [PERSON] продовжує грабувати простих людей у період війни, меру [PERSON] не до хворих дітей. Вона грабує місто разом зі своїм господарем [PERSON] та першим заступником [PERSON] , уже другий рік продовжує грабунок уманчан банда мера [PERSON] , її першого заступника [PERSON] , їх господаря [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] знущаються з простих людей. Вони безбожно крадуть реагенти для очищення води», ввели другу грабіжницьку платіжку на воду та стягують з людей так звану абонентську плату», період війни ця банда хоче збагатитись за рахунок уманчан», банда мера [PERSON] , її першого заступника [PERSON] , їх відморозки уманської. муніципальної варти продовжують знущатися над пенсіонерами, ніщо не зупиняє цих бандитів, під прикриттям партії «Слуга народу» діє організована банда, яка повністю намагається тримати у страху весь Уманський район, особливо Паланську ОТГ, [PERSON], [PERSON] , [PERSON] відчувають безкарність тому, що входять у орбіту бізнесмена [PERSON] , який захопив владу в Умані , [PERSON] і його посіпаки [PERSON] та [PERSON] , які захопили владу в Умані, навіть в цій страшній трагедії шукають користь для себе, ця банда на чолі з [PERSON] не може управляти містом, єдине, що вони можуть - це занехаяти Умань , буду боротися зі злочинним режимом, який, на жаль, встановили [PERSON] та його посіпаки [PERSON] та [PERSON] ; зобов`язати [PERSON] не пізніше десяти календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію щодо [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] шляхом публікації на сторінці [PERSON] у соціальній мережі Facebook ( https://www. facebook.com/ [PERSON] ) публікації наступного змісту: «Я, [PERSON] , спростовую недостовірну інформацію, поширену мною [INFO] , [INFO] , [INFO] , [INFO] , 02 серпня 2023 року та 16 серпня 2023 року в дописах на моїй сторінці у соціальній мережі Фейсбук щодо того, що трійка у складі «мера» [PERSON] , її першого заступника [PERSON] та їх господаря-бізнесмена [PERSON] продовжує грабувати простих людей у період війни, меру [PERSON] не до хворих дітей. Вона грабує місто разом зі своїм господарем [PERSON] та першим заступником [PERSON] , уже другий рік продовжує грабунок уманчан банда мера [PERSON] , її першого заступника [PERSON] , їх господаря [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] знущаються з простих людей. Вони безбожно крадуть реагенти для очищення води», ввели другу грабіжницьку платіжку на воду та стягують з людей так звану абонентську плату», період війни ця банда хоче збагатитись за рахунок уманчан», банда мера [PERSON] , її першого заступника [PERSON] , їх відморозки уманської муніципальної варти продовжують знущатися над пенсіонерами, ніщо не зупиняє цих бандитів, під прикриттям партії «Слуга народу» діє організована банда, яка повністю намагається тримати у страху весь Уманський район, особливо Паланську ОТГ, [PERSON], [PERSON] , [PERSON] відчувають безкарність тому, що входять у орбіту бізнесмена [PERSON] , який захопив владу в Умані , [PERSON] і його посіпаки [PERSON] та [PERSON] , які захопили владу в Умані, навіть в цій страшній трагедії шукають користь для себе, ця банда на чолі з [PERSON] не може управляти містом, єдине, що вони можуть - це занехаяти Умань , буду боротися зі злочинним режимом, який, на жаль, встановили [PERSON] та його посіпаки [PERSON] та [PERSON] , визнаю неправомірність поширення такої інформації та приношу публічні вибачення». А також стягнути з відповідача на користь кожного з позивачів відшкодування моральної шкоди у розмірі 178 000, 00 грн. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що поширена інформація стосується безпосередньо позивачів, оскільки відповідач зазначає їхні прізвища, імена та по батькові, поєднуючи свої ствердження із такими словами як «грабіжники», «банда», «бандити», «негідники», «продовжують знущатися над пенсіонерами», «злочинний режим», «захопили владу», «свавілля [PERSON] та його посіпак [PERSON] і [PERSON]» тощо, доведена до необмеженого кола осіб, оскільки була опублікована у соціальній мережі Facebook на сторінці відповідача. З огляду на лексичне та тлумачне значення в українській мові слів «грабіжники», «банда», «бандити», «негідники», «злочинний режим», «захоплення влади», зміст написаного відповідачем щодо позивачів апелює до вчинення особами дій, що відповідно до чинного законодавства України є кримінальними правопорушеннями і, як наслідок, вказує на вчинення позивачами протиправних дій, що дискредитують їх в очах оточуючих, формуючи відповідну негативну оцінку їх дій з точки зору дотримання закону. Інформація є недостовірною та негативною, висловлена у формі фактичного твердження в категоричній формі1, а саме - фактів, висловлених у стверджувальній формі. Таким чином, відповідач фактично звинуватив позивачів у вчиненні кримінальних правопорушень, що є виключною прерогативою суду. Для спростування поширеної відповідачем інформації адвокат Буряк О. Г. звернувся із адвокатським запитом № 06-09/2023-01 від 06 вересня 2023 року до Офісу Генерального прокурора щодо перевірки відомостей про наявність у Єдиному реєстрі досудових розслідувань відомостей про повідомлення Позивачам про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених статтями 109 (дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади), 185 (крадіжка), 186 (грабіж), 257 (бандитизм) КК України. У листі Офісу Генерального прокурора № 25/3-1731вих-23 від 14 вересня 2023 року, наданому у відповідь на адвокатський запит, зазначено, що «за результатами опрацювання масиву даних Реєстру станом на 11 вересня 2023 року кримінальних проваджень, в яких містяться дані про притягнення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до кримінальної відповідальності як підозрюваних, не встановлено». Недостовірною інформацією, висловленою відповідачем, є твердження про те, що позивачі є грабіжниками, бандитами, захопили владу. Наведена відповідачем інформація негативного характеру у його публікаціях є недостовірною та визначається як неправдиві фактичні дані, а також порушує вимоги презумпції невинуватості та посягає на ділову репутацію позивачів. До позовної заяви додано витяги з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості», з яких чітко вбачається, що громадяни України [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на території України незнятої чи непогашеної судимості не мають. Поширення недостовірної та негативної інформації про Позивачів Відповідачем стосується їх ділової репутації, оскільки [PERSON] та [PERSON] є державними діячами, представниками місцевого самоврядування, а [PERSON] - українським підприємцем, який протягом багатьох років веде в Україні підприємницьку діяльність, забезпечує робочими місцями людей, сплачує податки до бюджету. Розповсюдження недостовірної та негативної інформації відповідачем про позивачів викликає відповідно негативну суспільну та громадську оцінку осіб позивачів та безпосередньо впливає на сприйняття необмеженим колом осіб позивачів, через що позивачі, в тому числі, невиправдано під дані публічній критиці та змушені щоразу надавати пояснення з приводу висловлювань відповідача. Наведена відповідачем інформація негативного характеру у його публікаціях є недостовірною та визначається як неправдиві фактичні дані, які не є оціночними судженнями, що також порушують вимоги презумпції невинуватості та посягають на ділову репутацію позивачів. Високий рівень ділової репутації позивачів є запорукою успіху, стабільності, високого рівня довіри до представників місцевої влади. При цьому, неправдиві відомості, поширені Відповідачем у соціальній мережі Facebook, дискредитують позивачів та створюють реальну загрозу порушення ділової репутації, зачіпають також честь, гідність та ділову репутацію позивачів. Оскільки розповсюджена відповідачем недостовірна інформація мала негативний вплив на особисті немайнові права позивачів, внаслідок її поширення було завдано суттєвої шкоди їх престижу та репутації, що завдало їм значних емоційних та душевних страждань, враховуючи мінімальну вартість необхідних інформаційних заходів для відновлення порушених прав позивачів на повагу до честі, гідності та ділової репутації, позивачі, з урахуванням принципу розумності та справедливості, просять суд стягнути з відповідача на користь кожного з позивачів по 100 000, 00 грн. Відповідач [PERSON] позов не визнав, представник відповідача у відзиві, заперечуючи проти задоволення позову, вказав, що у позовній заяві позивачами не наведено жодних аргументів та не додано до неї жодних доказів, які б підтверджували, що сторінка у соціальній мережі Facebook [INFO] належить саме відповідачу та що саме він є автором відповідних дописів, в яких нібито поширена недостовірна інформація негативного характеру, що зашкодила діловій репутації позивачів. Вбачається, що позивачами в позовній заяві лише на підставі власних суб`єктивних міркувань зазначено, що Відповідач на своїй особистій сторінці в соціальній мережі Фейсбук (Facebook) [INFO] розмістив протягом лютого - серпня 2023 року дописи з недостовірною інформацією негативного характеру стосовно позивачів та він безпосередньо є автором даних публікацій. На підтвердження цього міркування позивачами надано суду лише 5 протоколів огляду веб-сторінки користувача « [PERSON] »: [INFO] зі скріншотами відповідних дописів. Будь-яких підтверджень того, що вказана сторінка [INFO] у соціальній мережі Facebook належить саме відповідачу та він є особою, яка безпосередньо написала та опублікувала вказані дописи позивачами не надано. У соціальних мережах, зокрема у Facebook, може зареєструватися будь-яка особа та під будь-яким іменем, а тому створити та підтримувати сторінку від імені відповідача у Facebook, у тому числі шляхом розміщення інформації, могла будь-яка особа. Жодних доказів, що зазначений Facebook акаунт [INFO] веде саме відповідач і що саме він є автором цих дописів позивачі не наводять. Позивачами не доведено перед судом належність сторінки в соціальній мережі Facebook [INFO] відповідачу та його авторства публікацій, які нібито порушують права позивачів. Позивачами надано оцінку не повних текстів дописів (які мають бути і є предметом судового спору), а лише їх окремих частин, що були вирвані із контексту. Позивачі висмикнули твердження із контекстів дописів та намагаються безпідставно виставити їх, як такі, що розповсюджують недостовірну інформацію. Висмикнуті із контексту твердження спотворюють реальний зміст дописів, що відображені на скріншотах в тексті позовної заяви та протоколах огляду веб-сторінок. Надання оцінки лише фрагментам дописів, наведених позивачами у прохальній частині позову у відриві від контексту цілих висловлювань (публікацій) є неприйнятним, оскільки принципово змінюється їх суть, а відтак можна зробити хибний висновок про змістовне навантаження тексту публікацій як таких, що поширюють недостовірну інформацію, яка зашкодила діловій репутації позивачів. Аналіз повних текстів публікацій, що наведені позивачами у їх позовній заяві, дає підстави зробити висновок, що вони не містять жодних власних суджень, висловлених нібито відповідачем, категоричного та стверджувального характеру щодо існування конкретних обставин (фактів), про те, що, зокрема позивачами вчиняються злочини. Публікації, що є предметом судового спору, містять лише критичну оцінку діяльності місцевої влади та бізнесменів м. Умань, зокрема позивачів - мера [PERSON] , її заступника [PERSON] та підприємця [PERSON] . Така критична оцінка здійснена з використанням мовно-стилістичних засобів: вживання гіпербол, перебільшень, порівнянь, алегорій, сатири і т.д. Зокрема, з аналізу повного тексу першої публікації (1 епізод), де говориться, що трійка у складі «мера» [PERSON] , її першого заступника [PERSON] та їх господаря-бізнесмена [PERSON] продовжує грабувати простих людей у період війни, вбачається, що мова йде не про вчинення ними дій в розумінні статті 186 (Грабіж) КК України, як це подають позивачі, а про те, що в місті вчиняються такі «ганебні явища, як введення другої грабіжницької платіжки на воду, запровадження паспортів водного господарства споживачів та технічної документації для ФОПів, введення платної повірки лічильників води, закриття дитячої лікарні». Тобто автор публікації з використанням гіперболи прирівнює в складний для міста і України час дії місцевої влади Умані і бізнесу щодо запровадження другої платіжки на воду, запровадження паспортів водного господарства споживачів та технічної документації для ФОПів, введення платної повірки лічильників води, закриття дитячої лікарні до грабіжництва. У публікації № 2 (2 епізод), як видається з аналізу повного тексту публікації, мова йдеться знову ж таки не про грабіж розумінні статті 186 (Грабіж) КК України, як це подають позивачі, а про критичну ситуацію в Уманській центральній міській лікарні, зокрема його дитячому відділенні та відсутність уваги до цього питання з боку мера міста [PERSON], зокрема щодо фінансування її роботи, відсутності дій по усуненню антисанітарії. 3 публікація (3 епізод) присвячена ситуації, за якої уманчани через дії місцевої влади змушені споживати брудну воду та платити за це, а реагенти для очищення води влада не застосовує. Тому такі дії влади, як вбачається, автор публікації з використанням методу перебільшення для привернення уваги влади вищого рівня, правоохоронних та контролюючих органів прирівнює до грабунку. Застосоване слова «банда», яке у контексті усього змісту публікації видається таким, що характеризує місцеву владу не в розумінні вчинення ними дій, передбачених ст. 257 КК України, а в розумінні групи людей, які мають спільні наміри щодо збагачення хоч і в законний спосіб, але за рахунок людей, не беручи до уваги стан війни в країні та складне фінансове становище жителів міста. Аналіз повних текстів інших публікацій (епізоди 4 і 7), на які посилаються позивачі, дозволяє дійти логічного висновку, що всі вжиті у вказаних публікаціях висловлювання на зразок «бандит», «банда», «грабують», «посіпаки», «свавілля» і т. використані автором із застосуванням засобу перебільшення, гіперболізації, порівняння, з метою привернення уваги до критичних фактів, що мають місце в житті жителів Умані, на які представники місцевої влади, на думку автора допису, ніяк не реагують або прямо вчиняють дії, що ці негативні фактори створюють. Позивачі не заперечують негативні факти, що висвітлені в дописах та мають місце в м. Умань Черкаської області щодо, зокрема, запровадження другої платіжки на воду, запровадження паспортів водного господарства споживачів та технічної документації для ФОПів, введення платної повірки лічильників води, закриття дитячої лікарні, антисанітарії, брудної води, яка постачається містянам і тд, і не просять спростувати вказану інформацію, як недостовірну. А тому вказані факти дійсно мають місце в м. Умань Черкаської області. Відтак досліджувані тексти є лише припущеннями, містять лише критичну оцінку дій мера [PERSON] , її заступника [PERSON] та підприємця [PERSON] , оцінкою ситуації в місті та народна оцінка діяльності вказаних осіб, які є відомими в Україні особами: [PERSON] та [PERSON] - державними діячами, а [PERSON] - українським підприємцем, який протягом багатьох років веде в Україні підприємницьку діяльність. А критична оцінка дій публічної особи охоплюється поняттям оціночного судження відповідно до чинного законодавства та позицій Верховного Суду. Позивачі є відомими в Україні особами: [PERSON] та [PERSON] - державними діячами, а [PERSON] - українським підприємцем, який протягом багатьох років веде в Україні підприємницьку діяльність. Відтак, позивачі підпадають під ознаки публічних фігур відповідно до Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя, а відтак на них поширюється положення щодо можливості ширшої критики їх публічної діяльності, до якої вони повинні бути готові. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 09 січня 2024 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої визначено суддю та передано судді Батрин О. В., для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 12 січня 2024 року у справі відкрито провадження для розгляду у загальному позовному порядку /т. І а. с. 83/. 14 лютого 2024 року від представника відповідача через Електронний суд надійшов відзив на позов /т. І а. с. 108-145/. 27 лютого 2024 року засобами поштового зв`язку до суду надійшло клопотання представника відповідача про проведення судово-лінгвістичної експертизи /т. І а. с. 167-182/. 03 березня 2024 року представник позивачів подала відповідь на відзив /т. І а. с. 183-203/. 05 березня 2024 року представник позивача подала заперечення на клопотання сторони відповідача про проведення судово-лінгвістичної експертизи /т. І а. с. 204-206/. 05 березня 2024 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про проведення судово-лінгвістичної експертизи /т. І а. с. 207, 208/. Також ухвалою суду 05 березня 2024 року закрито підготовче провадження у справі і призначено до розгляду по суті /т. І а. с. 210/. 05 квітня 2024 року засобами поштового зв`язку до суду надійшли письмові заперечення представника відповідача на відповідь сторони позивачів /т. І а. с. 220-237/. 03 травня 2024 року на підставі розпорядження керівника апарату Ліннік Н. В. № 184 від 03 травня 2024 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями і 07 травня 2024 року передано судді Литвиновій І. В., згідно з протоколом /т. ІІ а. с. 1-2, 3-4/. 10 вересня 2024 року представник відповідача подала письмові пояснення на позов /т. ІІ а. с. 13-27/. 09 жовтня 2024 року представник позивачів подала клопотання про долучення доказів до матеріалів справи /т. ІІ а. с. 28-39/. У судовому засіданні представник позивачів позов підтримала і просила задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити, з підстав, наведених у заявах по суті. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивачів і заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. ІІІ. Обставини справи. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. [INFO] у соціальній мережі Facebook на сторінці ([INFO]) опубліковано текст: «Як бачимо, під прикриттям партії «Слуга народу» діє організована банда, яка повністю намагається тримати у страху весь Уманський район, особливо Паланську ОТГ. [PERSON], [PERSON], [PERSON] відчувають безкарність тому, що входять у орбіту бізнесмена [PERSON] , який захопив владу в Умані». [INFO] у соціальній мережі Facebook на сторінці ([INFO]) опубліковано текст: «В Умані продовжується безлад. Трійка у складі «мера» [PERSON] , її першого заступника [PERSON] та їх господаря-бізнесмена [PERSON] продовжує грабувати простих людей у період війни». [INFO] у соціальній мережі Facebook на сторінці ( [INFO] а також [INFO] у дописах використані вирази: «Скотство! [PERSON] не до хворих дітей. Вона грабує місто разом зі своїм господарем [PERSON] та першим заступником [PERSON] ». [INFO] у дописі у соціальній мережі Facebook на сторінці ( [INFO] міститься текст: «Банда мера [PERSON] , її першого заступника [PERSON] , їх відморозки уманської муніципальної варти продовжують знущатися над пенсіонерами»; « [INFO] ». Також [INFO] у дописі у соціальній мережі Facebook на сторінці ( [INFO] міститься текст: «Уже другий рік продовжує грабунок уманчан банда мера [PERSON] , її першого заступника [PERSON], їх господаря [PERSON] і, так би мовити, фаворита [PERSON] - колишнього поліціянта та нинішнього директора КП «Уманьводоканал» [PERSON] , якого було незаконно призначено на цю посаду»; «Ці негідники довели місто «до ручки»! Дійшло навіть до того, що в одному з мікрорайонів міста вода стала кольору сечі і взагалі непридатна до вживання», « [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] знущаються з простих людей. Вони безбожно крадуть реагенти для очищення води»; «Ввели другу грабіжницьку платіжку на воду та стягують з людей так звану абонентську плату»; «Цинічні покидьки! У період війни ця банда хоче збагатитись за рахунок уманчан»; « [PERSON] - людина з «гнилою душею». Як виявилося, у неї немає жодних людських якостей. Вкотре шкодую, що привів цю істоту до влади». 16 серпня 2023 року у дописі у соціальній мережі Facebook на сторінці ( [INFO] міститься текст: « Боремося зі свавіллям [PERSON] та його посіпак [PERSON] і [PERSON] в Умані» та « [PERSON] і його посіпаки [PERSON] та [PERSON], які захопили владу в Умані, навіть в цій страшній трагедії шукають користь для себе! Негідники!»; «Ця банда на чолі з [PERSON] не може управляти містом. Єдине, що вони можуть - це занехаяти Умань!»; «Буду боротися зі злочинним режимом, який, на жаль, встановили [PERSON] та його посіпаки [PERSON] та [PERSON] ». У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 3 Конституції України, статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його честі і гідності. Честь і гідність фізичної особи є недоторканними. У разі порушення цих прав фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її честі і гідності. У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно із частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Згідно з п. 12 належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Відповідно до статті 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» вебсайт - сукупність даних, електронної (цифрової) інформації, інших об`єктів авторського права і (або) суміжних прав тощо, пов`язаних між собою і структурованих у межах адреси вебсайту і (або) облікового запису власника цього вебсайту, доступ до яких здійснюється через адресу мережі Інтернет, що може складатися з доменного імені, записів про каталоги або виклики і (або) числової адреси за Інтернет-протоколом; вебсторінка - складова частина вебсайту, що може містити дані, електронну (цифрову) інформацію, інші об`єкти авторського права і (або) суміжних прав тощо; власник вебсайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання вебсайту. За відсутності доказів іншого власником вебсайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до вебсайту, і (або) отримувач послуг хостингу; власник вебсторінки - особа, яка є володільцем облікового запису, що використовується для розміщення вебсторінки на вебсайті, та яка управляє і (або) розміщує електронну (цифрову) інформацію в межах такої вебсторінки. Власник вебсайту не є власником вебсторінки, якщо останній володіє обліковим записом, що дозволяє йому самостійно, незалежно від власника вебсайту, розміщувати інформацію на вебсторінці та управляти нею. Отже, автором публікацій і дописів на персональній вебсторінці у соціальній мережі «Facebook» є власник вебсторінки, який незалежно від власника вебсайту розміщує інформацію на вебсторінці та управляє нею. Власник соціальної мережі «Facebook» не бере безпосередньої участі у розміщенні інформації власником вебсайту, недостовірність якої доводять позивачі. При вивченні справи суд встановив, що позивачі на підтвердження належності сторінки у мережі Facebook відповідачеві, надали суду протоколи огляду вебсторінок, скріншоти текстів дописів на сторінці з ім`ям [PERSON] , внаслідок чого вони зробили висновок про належність сторінки та дописів на ній відповідачеві. Під час розгляду справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі в будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Частина третя статті 277 ЦК України (презумпція добропорядності) виключена на підставі Закону України від 27 березня 2014 року № 1170-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації», що набрав чинності 19 квітня 2014 року й не має зворотної дії в часі на підставі частини першої статті 58 Конституції України. Отже, для позивача діє загальний тягар доведення позову: 1) факту поширення недостовірної інформації; 2) недостовірності цієї інформації. Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно базуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Водночас, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Як роз`яснено у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Відповідно до Закону України «Про телекомунікації» доменне ім`я - позначення (словесне, цифрове, словесно-цифрове), яке використовується для ідентифікації діяльності юридичних і фізичних осіб в мережі Інтернет, з будь-якою метою. Під час реєстрації доменного імені реєстрант надає контактну інформацію про себе реєстратору, таким чином, ці дані є в розпорядженні реєстратора та адміністратора. Факт реєстрації доменного імені означає делегування прав на нього реєстранту, який використовує відповідне доменне ім`я для позначення сайту, тобто є власником цього сайту. Відповідно належним підтвердженням того, що певна особа є власником сайту, є дані, отримані від адміністратора адресного простору українського сегмента мережі Інтернет у відповідному домені, а також дані, отримані від реєстратора, який на підставі цивільно-правового договору, укладеного з реєстрантом, здійснював реєстрацію відповідного доменного імені. Крім того, у випадку, якщо програмне забезпечення веб-сайту розміщене на договірних засадах на веб-сервері отримувача послуг хостингу, останньому повинна бути відома інформація про такого володільця програмного забезпечення веб-сайту в силу існуючих договірних відносин. Оскільки реєстрант доменного імені має можливість здійснювати налаштування/зміну адресації доменного імені, отримувач послуг хостингу має можливість здійснювати налаштування/зміну адресації веб-сайту таким доменним іменем, вони є відповідальними за створення технологічної можливості функціонування (працездатності) веб-сайту та доступу до нього інших осіб через мережу Інтернет. А володілець облікового запису встановлює порядок та умови використання веб-сайту та є особою, відповідальною за зміст веб-сайту. При цьому першочерговою умовою для можливості адресації веб-сайту відповідним доменним іменем є реєстрація такого доменного імені. Власником веб-сайту є особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого, власником веб-сайту вважається реєстрант доменного імені, яким адресується веб-сайт, та/або отримувач послуг хостингу. Слід зазначити, що згідно із усталеною практикою, реєстрація доменних імен та замовлення послуг хостингу здійснюється в онлайн-режимі. При цьому реєстрант доменного імені та отримувач послуг хостингу під особисту відповідальність зазначає свої дані без їх додаткової перевірки реєстратором та хостинг-провайдером. Згідно із Законом України «Про авторське право і суміжні права» власником веб-сайту є особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу. Власники веб-сайтів та постачальники послуг хостингу, крім фізичних осіб, які не є суб`єктами господарювання, зобов`язані розміщувати у вільному доступі на власних веб¬сайтах та (або) в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) таку достовірну інформацію про себе: а) повне ім`я або найменування власника веб-сайту та постачальника послуг хостингу; б) повну адресу місця проживання або місцезнаходження власника веб-сайту та постачальника послуг хостингу; в) контактну інформацію власника веб-сайту та постачальника послуг хостингу, у тому числі адресу електронної пошти, номер телефону, за якими з ними можливо оперативно зв`язатися. Фізичні особи, які не є суб`єктами господарювання, розміщують у вільному доступі на веб-сайтах, власниками яких вони є, або в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) контактну інформацію власника веб-сайту, передбачену пунктом (ч. 11 ст. 52-1 Закону України «Про авторське право і суміжні права»). Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс , Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Межі припустимої критики за певних обставин можуть бути ширшими, коли йдеться про державного службовця, що виконує або виконував свої повноваження, ніж коли йдеться про фізичних осіб, проте не можна стверджувати, що державні службовці свідомо піддають ретельному обстеженню кожне своє слово чи дію в тій самій мірі, як це роблять політики, і, отже, до них повинні застосовуватись ті самі механізми, що й до останніх, коли йдеться про критику їх діяльності. Державні службовці повинні користуватися громадською довірою в умовах, позбавлених надзвичайного занепокоєння, що зробить вдалим виконання ними своїх завдань. Отже, може постати необхідність у їх захисті від образливих словесних нападок під час виконання ними своїх обов`язків (Janowski, п. 33, and Nikula v. Finland, no. 31611/96, п. 48, ECHR 2002-11). Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу. У разі, якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя. У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Відповідно до ст. 81 кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи, що сторона позивачів не надали доказів належності сторінки у мережі Facebook відповідачеві, його авторства спірної інформації, які і поширення останнім, залишилося не доказаним те, що їхні права були порушені саме ним та неможлива оцінка інформації на предмет наявності фактів чи оціночних суджень у межах цього позову, пред`явленого до вказаного відповідача. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України. Згідно з частиною першою ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд дійшов висновку, що стороною позивачів не надано належних і допустимих доказів сукупності усіх обставин юридичного складу правопорушення, а отже вимоги позивачів про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію, не підлягають задоволенню, які похідна вимога про спростування інформації та стягнення відшкодування шкоди. Таким чином, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов необґрунтований і не підлягає задоволенню. ІV. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову суд відмовляє, судовий збір покладається на позивачів. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed