Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-27 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яка відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Саадулаєва А.І. Позивач просила суд усунути перешкоди в користуванні позивачем власністю шляхом зняття арешту з нерухомого майна та звільнення з-під обтяження: квартири [ADDRESS] та 18/45 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , котрий було накладено Постановою №777/32 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (серія АК №205893), винесеною 06.07.2004 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції Безсмертним О.О., тип обтяження: арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 53815, зареєстровано: 06.07.2004 17:05:44 реєстратором: Першою київською державною нотаріальною конторою. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04.11.2024 р. відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в підготовче судове засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16.12.2024 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17 травня 2022 року номер чоловік позивачки - [PERSON] . Після смерті [PERSON] за заявою Позивачки, поданою 17.04.2023 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрьковою Н.В. було відкрито спадкову справу №15/2023. До складу спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON] , входить наступне нерухоме майно: квартира [ADDRESS] ; 18/45 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Іншим спадкоємцем майна померлого [PERSON] є його донька - [PERSON] (третя особа). В процесі оформлення спадщини позивачу стало відомо, що на усе нерухоме майно спадкодавця - [PERSON] , накладено арешт. Водночас наявність арешту, накладеного на майно спадкодавця, перешкоджає позивачці оформити право власності на спадкове майно. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13.06.2024 року, винесеною приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрьковою Н.В. позивачці: [PERSON] та [PERSON] відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину. Також, на сьогодні в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявні записи про обтяження. Що ж стосується іншого обтяження, а саме арешту (архівний запис) з реєстраційним номером 2505335, зареєстрованого 18.10.2005 року реєстратором: Першою херсонською державною нотаріальною конторою, то 1/4 частка квартири, на яку накладено цей арешт (кватира [ADDRESS] ) взагалі не входить до спадкової маси і позивачу не відомо жодної інформації про належність вказаного майна спадкодавцю. Арешт на все нерухоме майно Боржника ( [PERSON] ) було накладено при виконанні виконавчого листа №2-347 від: 30.03.2004 року щодо стягнення з [PERSON] 356 грн. 10 коп. Жодні документи щодо підстав завершення вказаного виконавчого провадження позивачка не виявила, але пам`ятає, що з заробітної плати її чоловіка за життя стягувалися певні кошти. Проте докази їх оплати в архівах спадкодавця не збереглися. Навіть за умови, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-347 від 30.03.2004 року щодо стягнення з [PERSON] 356 грн. 10 коп. завершено з інших підстав, ніж фактичне повне виконання рішення згідно з виконавчим документом, то стягувачем в будь-якому випадку пропущено 3-річний строк для його повторного пред`явлення до примусового виконання. При цьому наявність не скасованого арешту на майно [PERSON] , що успадковане позивачем, перешкоджає їй, як спадкоємцю, оформити право власності у порядку спадкування за законом. До того ж існування такого арешту є невиправданим втручанням у право Позивача на мирне володіння успадкованим майном, оскільки: майно спадкодавця перебуває під арештом вже 20 років; виконавче провадження, в рамках якого накладено такий арешт, завершено, його матеріали - знищено; у ЛСВП та у органу ДВС відсутні відомості про будь-яке виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-347 від 30.03.2004 року, що перешкоджає зняттю арешту в досудовому порядку; після повернення виконавчого листа сплинули визначені законодавством строки для його повторного пред`явлення стягувачем до примусового виконання. Відповідач подала до суду заяву в якій просила суд слухати справу у її відсутності, рішення прийняти на розсуд суду, відповідно до діючого законодавства. В судовому засіданні, яке відбулось 28.01.2025 року, позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. В судовому засіданні, яке відбулось 28.01.2025 року, третя особа позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. В судове засідання, яке відбулось 28.01.2025 року, відповідач не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання здійснювалося технічним засобом. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК України). Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступних висновків. Судом встановлено наступні обставини справи. 17 травня 2022 року номер чоловік [PERSON] - [PERSON] . Факт перебування [PERSON] в шлюбі та смерті [PERSON] підтверджуються Свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим 24.01.1998 року та Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 01.04.2023 року. Після смерті [PERSON] за заявою [PERSON] , поданою 17.04.2023 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрьковою Н.В. було відкрито спадкову справу №15/2023. До складу спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON] , входить наступне нерухоме майно: квартира [ADDRESS] ; 18/45 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Дані обставини підтверджуються Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 30.06.1998 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори по спадковій справі №500 (зареєстровано в реєстрі за №1-1048) та Свідоцтвом про право власності на житло від 22.06.1994 року, виданим органом приватизації Жовтневої районної держадміністрації м. Києва. Іншим спадкоємцем майна померлого [PERSON] є його донька - [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження. На усе нерухоме майно спадкодавця - [PERSON] , накладено арешт, що підтверджується постановою №777/32 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (серія АК №205893), винесеною 06.07.2004 року державним виконавцем відділу ДВС Шевченківського районного управління юстиції Безсмертним О.О. при примусовому виконанні Виконавчого листа №2-347, виданого 30.03.2004 року Шевченківським районним судом міста Києва у справі про поділ в натурі житлового будинку і земельної ділянки. 17.05.2024 року [PERSON] подала до начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Київ заяву про скасування арешту нерухомого майна, у зв`язку зі смертю боржника. Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) листом від 23.05.2024 року №26984/27.10-24 повідомив, що згідно даних, які містяться у автоматизованій системі виконавчого провадження встановлено відсутність відомостей щодо виконавчого провадження, в межах якого у 2004 році було накладено арешт на майно [PERSON] . Також повідомлено, що перевірити вказану інформацію за даними, які містяться в Книгах обліку виконавчих проваджень, переданих державними виконавцями, також не є можливим, оскільки такі книги знищені за закінченням строку зберігання. Тому, у зв`язку зі знищенням матеріалів виконавчого провадження за закінченням строку зберігання, а також відсутністю будь-яких даних щодо такого провадження, станом на сьогодні, орган ДВС не може встановити підстави, на яких накладено арешт на майно [PERSON] , та відповідно зняти арешт з цього майна. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13.06.2024 року, винесеною приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрьковою Н.В. позивачці: [PERSON] та [PERSON] відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] та 18/45 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Причиною відмови у зазначеній постанові вказано ту обставину, що під час перевірки відсутності заборони або арешту такого майна шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру речових прав було виявлено наявність відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на арешт усього нерухомого майна, належного [PERSON] (реєстраційний №53815 від 06.07.2004 року, реєстраційний №2505335 від 18.10.2005 року). В Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що підтверджується Інформаційною довідкою №386462142 від 11.07.2024 року, наявні записи про обтяження: - тип обтяження: арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 53815, зареєстровано: 06.07.2004 року реєстратором: Першою київською державною нотаріальною конторою. Підставою обтяження є постанова, АК №205893, винесена 06.07.2004 року Відділом державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції. - тип обтяження: арешт (архівний запис), реєстраційний номер обтяження 2505335, зареєстровано: 18.10.2005 року реєстратором: Першою херсонською державною нотаріальною конторою. Підставою обтяження є постанова АА №731864, винесена 28.11.2003 року Державною виконавчою службою Дніпровського районного управління юстиції, об`єкт обтяження: 1/4 частка квартири [ADDRESS] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13.02.2004 року у справі №2-347/04 за позовом [PERSON] до [PERSON] розподілено будинок [ADDRESS] та землю під цим будинком між позивачем та відповідачем, а також зобов`язано сторони провести відповідні будівельні роботи для такого розподілу. 25.06.2004 року Шевченківським районним судом м. Києва було видано Виконавчий лист №2-347/04 з примусового виконання зазначеного вище судового рішення. Відповідно до відміток, наявних на вказаному виконавчому листі, виконавче провадження закінчено на підставі п. 11 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», тобто через повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), які видали виконавчий документ, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 76 цього Закону: а саме через неможливість у немайновому спорі виконати рішення без участі боржника. Постановою начальника ДВС у Шевченківському районі міста Києва від 16.12.2005 року було скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження 0160/32 від 06.07.2004 року, а Постановою №0160/32 від 16.12.2005 року, винесеною державним виконавцем ДВС у Шевченківському районі м.Києва Савочкою-Рошу Н.О. відмовлено у відкрита виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-347 від 13.02.2004 року, виданого Шевченківським районним судом міста Києва, щодо розподілу будинку [ADDRESS] та визначення порядку користування земельною ділянкою під ним, а виконавчий лист повернуто стягувачу - [PERSON] . Постановою про відкриття виконавчого провадження від 21.05.2005 року (справа №0777/32), винесеною державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції О.М. Кухарським, відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа 2-347, виданого 30.03.2004 року Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] 356 грн. 10 коп. на користь [PERSON] , а також надано боржнику строк для добровільного виконання до 28.05.2004 року. При цьому реквізити виконавчого листа, вказаного у зазначеній постанові про відкриття виконавчого провадження ідентичні реквізитам виконавчого листа, вказаного у Постанові №777/32 від 06.07.2004 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (серія АК №205893): а саме №2-347, дата видачі: 30.03.2004 року, орган видачі: Шевченківський районний суд міста Києва. Таким чином, суд дійшов висновку, що арешт на все нерухоме майно Боржника ( [PERSON] ) було накладено при виконанні виконавчого листа №2-347 від 30.03.2004 року щодо стягнення з [PERSON] 356 грн. 10 коп. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Піхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до статей 1217, 2181 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі статтею 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (тобто з часу смерті спадкодавця). Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право па спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України. Відповідно до статті 21 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (у редакції, чинній станом на 30.03.2024 року) виконавчі листи та інші судові документи могли пред`являтися до примусового виконання протягом трьох років. Статтею 23 вказаного Закону України передбачено, що після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю повного або часткового виконання рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після перерви встановлюється з дня повернення виконавчого документа стягувачу. Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Судом встановлено, що позивач не може безперешкодно реалізувати своє право власності на успадковане після смерті [PERSON] нерухоме майно, у тому числі отримати Свідоцтво про право на спадщину, по причині того, що на зазначене майно накладено арешт згідно з Постановою №777/32 (серія АК №205893) від 06.07.2004 року, та існування такого арешту є невиправданим втручанням у право позивача на мирне володіння успадкованим майном, оскільки: майно спадкодавця перебуває під арештом вже 20 років; виконавче провадження, в рамках якого накладено такий арешт, завершено, його матеріали - знищено; у ЛСВП та у органу ДВС відсутні відомості про будь-яке виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-347 від 30.03.2004 року, що перешкоджає зняттю арешту в досудовому порядку; після повернення виконавчого листа сплинули визначені законодавством строки для його повторного пред`явлення стягувачем до примусового виконання, а тому позовні вимоги про усунення перешкоди в користуванні позивачем власністю шляхом зняття арешту з нерухомого майна та звільнення з-під обтяження є такими, що підлягають задоволенню. Обраний позивачкою спосіб захисту узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 листопада 2021 року у справі № 21/170-08, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21 ), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19). Згідно з частиною першою статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, відповідно до ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З огляду на те, що позовні вимоги задоволені в повному обсязі, проте відповідача звільнено від сплати судового збору, у зв`язку із тим, що остання є людиною з інвалідністю ІІ групи, то суд дійшов висновку, що судовий збір підлягає компенсації на користь позивача за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved