Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-21 00:00:00

[PERSON] , інтереси якої представляє адвокат Іванов Олексій Андрійович звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа: Чугуївська міська рада Харківської області. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20 серпня 1963 року на ім`я [PERSON] , батька Позивачки, [PERSON] , КЕЧ Чугуївського району був виданий ордер №1148 про права на заняття двокімнатної квартири [ADDRESS] . В подальшому дана квартира була передана в користування Позивачці. На даний час в квартирі зареєстровані Позивачка, [PERSON] , Відповідач 1, син позивачки, [PERSON] та Відповідач 2, онука позивачки, [PERSON] , але Відповідачі по справі за вказаною адресою не проживають, онука Позивачки [PERSON] за вказаною адресою ніколи не проживала, а син Позивачки, [PERSON] , не проживає в квартирі з 2007 року з моменту реєстрації, при цьому він жодного дня після реєстрації там не мешкав. Відповідачі знаходяться на ПМЖ у Естонії та повертатися до України не збираються. Позивачка та Відповідачі між собою не спілкуються. Ніяких речей Відповідачів в квартирі немає, у користуванні житловою площею відповідачам ніхто не перешкоджав та не перешкоджає, однак вони добровільно відмовилися від проживання у ній. Вважаю, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням у квартирі у зв`язку з тим, що без поважних причин не проживають на спірній житловій площі більш ніж 6 місяців. Також Позивачка сама утримує вказану квартиру та сплачує за неї усі комунальні послуги, з 1998 року та по сьогоднішній день. Тому позивач просить визнати Відповідачів по справі такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою. Представник Позивачки, - адвокат Іванов О.А., направив до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без участі позивача та його представника, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся своєчасно і належним чином. При цьому від [PERSON] до суду не надійшло відзиву на позовну заяву чи будь-яких заперечень, а також повідомлення про іншу адресу, клопотання про відкладення судового розгляду також не заявлялося. Представник третьої особи надала заяву, в якій просила провести розгляд без їх участі, позов підтримала. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як відповідачі, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явилися в судове засідання без поважних причин, без повідомлення причин та не подали відзиву, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, тому відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 20 серпня 1963 року на ім`я [PERSON] , батька Позивачки, [PERSON] , КЕЧ Чугуївського району був виданий ордер №1148 про права на заняття двокімнатної квартири [ADDRESS] (документи підтверджуючі сімейний зв`язок та зміну прізвища Позивачки додаються). В подальшому дана квартира була передана в користування Позивачці, що підтверджується довідкою від військової частини від 03.06.1975р. №606, в якій зазначено, що «справка о том, что товарищ [PERSON] не имеет возражений против передачи квартиры дочери, [PERSON] , направлена в адрес начальника КЭЧ Чугуевского района, вторично». Відповідно до довідки №С-18/1472 від 08.04.2024 року наданої відділом-центром Чугуївської міської ради Харківської області за адресою: [ADDRESS] зареєстровані Позивачка, [PERSON] , Відповідач 1, син позивачки, [PERSON] та Відповідач 2, онука позивачки, [PERSON] . Згідно до довідки №157 від 08.04.2024 року наданою КЖРЕП м. Чугуєва за адресою: [ADDRESS] зареєстровані у домоволодінні, але фактично не проживають син позивачки, [PERSON] та онука позивачки, [PERSON] . Відповідно наданої відповіді Управління освіти Чугуївської міської ради Харківської області на адвокатський запит [PERSON] , [INFO] , у закладах загальної середньої освіти Чугуївської міської територіальної громади не навчається За наявними, в матеріалах справи квитанціями, по сплаті комунальних послуг платником комунальних послуг є позивачка, [PERSON] . Також відповідно до витребуваної інформації у Державній прикордонній службі України, відповідь на 636/3001/24 від 03.12.2024 року, Відповідач 1, [PERSON] 26.09.2021 року виїхав за межі країни потягом 6951 Харків Таллін, Відповідач 2, [PERSON] 26.09.2021 року виїхала за межі країни потягом 6951 Харків Таллін. В положеннях ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Так, згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому ч. 2 ст.405ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до абз. 2 п. 34 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї. Згідно зі ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Тому право члена сім`ї власника квартири користування цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це житло. Таким чином, лише члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до вимог закону. При цьому приміщення, яке вони мають право займати, визначається самим власником. Права власника житлового будинку, квартири, визначені ст. 383Ц К України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. В силу ст. 391 ЦК України, [PERSON] має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі по справі не є власниками майна, бажання використовувати його для проживання не має. Згідно з Постановою ВСУ від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, згідно з ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Отже, позивачка на власний розсуд може визначити яким шляхом необхідно усунути її порушене право, обравши усунення перешкод шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Суд вважає, що реєстрація відповідачів у квартири, порушує права позивачки, оскільки перешкоджає здійсненню нею права користування та розпорядження майном. Таким чином, враховуючи те, що відповідачі не бажають користуватися спірною квартирою, суд вважає можливим усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] таким, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справ керується принципом верховенства права. Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Під час судового розгляду вказаної справи позивачкою були надані належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження своїх позовних вимог, на підставі яких судом встановлені обставини та факти, що обґрунтовують вказані вимоги. Відповідачем, всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України, належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог позивача не надано і в матеріалах справи не міститься. Доводи позивача, викладені в позові, відповідачем і матеріалами справи не спростовуються. За таких обставин справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на які посилалася позивачка як на підставу своїх вимог, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів окремо кожного, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову. На підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 41, 129 Конституції України, ст. 15, 319, 321, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved