Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-26 00:00:00

29.05.2024 до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області надійшла вказана позовна заява. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 06.03.2021 він з [PERSON] уклав усну угоду про надання послуги, а саме за грошові кошти позивача здійснити поставку автомобіля Volkswagen Tiguan з Німеччини. За вказаним договором позивач передав відповідачу грошову суму 3500 євро, а відповідач зобов`язався передати автомобіль після розмитнення та реєстрації на території України. Виконавши свою частину зобов`язання позивач сумлінно очікував на виконання його відповідачем, однак відповідач через деякий час повідомив позивача, що не знайшов відповідного автомобіля, який би міг підійти позивачу. На прохання позивача повернути кошти відповідач повідомив, що його нібито пограбували в автобусі чи потязі та викрали всі грошові кошти позивача разом з його документами. В подальшому, на прохання позивача, відповідач повернув частину отриманих від відповідача коштів, які перерахував 13.05.2021 двома переказами в сумі по 3360 грн. на загальну суму 6720 грн. (200 євро) на рахунок батька позивача [PERSON] . Після вказаного відповідач обіцяв [PERSON] кожні десять днів частинами надсилати кошти в рахунок погашення боргу. Однак взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав, грошові кошти не повернув та автомобіль не надав. На дзвінки позивача [PERSON] також перестав відповідати та став переховуватись. За вказаних обставин позивач звернувся до правоохоронних органів з заявою про вчинення [PERSON] злочину. Разом з тим, на день звернення з позовом до суду, відповідач отримані кошти позивачу не повернув. Позивач вважає, що станом на 25.05.2024 кількість днів прострочення повернення відповідачем боргу складає 1078 днів. Вказане стало підставою для звернення до суду з позовом, в якому позивач просить стягнути з відповідача неповернуті грошові кошти в сумі 3300 євро, а також стягнути з відповідача три проценти річних з простроченої суми у розмірі 292 євро. Ухвалою судді Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 12.07.2024 відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання та надано відповідачу строк для подання відзиву. В судовому засіданні, яке відбулось 22.11.2024 представник позивача адвокат Речицька Я.О. позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі, не заперечувала щодо ухвалення заочного рішення у справі, а також просила надати їй строк для подання до суду заяви про уточнення позовних вимог в частині перерахунку 3% річних станом на день розгляду справи. 16.12.2024 до суду від представника позивача адвоката Речицької Я.О. надійшло клопотання, в якому адвокат уточнила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача на користь позивача три проценти річних з простроченої суми станом на 18.12.2024 у розмірі 354 євро та на підставі ч. 11 ст. 265 ЦПК України, зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків до моменту виконання рішення. 31.12.2024 до суду від представника позивача адвоката Речицької Я.О. надійшло клопотання, в якому адвокат уточнила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача на користь позивача три проценти річних з простроченої суми станом на 17.01.2025 у розмірі 362 євро та, на підставі ч. 11 ст. 265 ЦПК України, зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків до моменту виконання рішення. 21.01.2025 в судовому засіданні представник позивача підтримала уточнені позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, до суду не з`явився без повідомлення причин своєї неявки, правом подання відзиву на позовну заяву не скористався. Оскільки позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, з урахуванням викладеного вище, це дає підстави суду відповідно до ст. 280 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані позивачем докази, суд приходить до наступного висновку. Суд встановив, що 06.03.2021 [PERSON] та [PERSON] уклали цивільно-правовий договір, відповідно до якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 3500 Євро на придбання автомобіля Volkswagen Tiguan та зобов`язався передати [PERSON] вказаний автомобіль після його розмитнення та реєстрації на території України. Вказане підтверджується копією розписки, написаною [PERSON] 06.03.2021 (а.с. 7). Згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу (частина перша статті 662 ЦК України). Стаття 663 ЦК України передбачає, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 665 ЦК України у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (частина друга статті 693 ЦК України). У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Представник позивача, звертаючись до суду з даним позовом, як на обставини, що свідчать про факт укладення вказаного вище договору між [PERSON] та [PERSON] посилається на те, що [PERSON] повернув частину коштів в сумі 6720,00 грн., переказавши їх на рахунок батька позивача. Крім того, позивач звертався до правоохоронних органів з заявою про вчинення [PERSON] злочину та визнання позивача потерпілим. Однак кримінальна справа була закрита та слідчим рекомендовано звернутись до суду для повернення сплачених позивачем коштів. На підтвердження вказаних обставин, представником позивача додано виписку АТ КБ «Приватбанк» по картці/рахунку [NUMBER] , яка належить [PERSON] , з якої вбачається, що 13.05.2021 на вказаний рахунок [PERSON] здійснено переказ грошових коштів двома платежами по 3360,00 грн., а всього 6720,00 грн., що еквівалентно 200 Євро (а.с. 11). Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 356/1635/16-ц дійшов висновку, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Враховуючи викладене, часткове повернення відповідачем коштів в сумі 200 Євро в рахунок погашення боргу перед позивачем, свідчить про визнання ним укладеного договору, а відтак і про його обов`язок виконувати зобов`язання за вказаним договором. Також, з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, встановлено, що 30.06.2021 до вказаного реєстру внесені відомості № 12021116030001218 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, за заявою [PERSON] від 30.06.2021 про те, що 06.03.2021 [PERSON] перебуваючи за адресою [ADDRESS] , шахрайським шляхом заволодів грошовими коштами в розмірі 3500 євро, належних [PERSON] , [INFO] (а.с. 12). Крім того, до матеріалів справи долучено копію ухвали слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08.10.2021 постановлену за результатами розгляду скарги [PERSON] на постанову в.о. начальника дізнання Білоцерківського РУП ГУНП у Київській області про закриття кримінального провадження № 12020116030001218 від 30.06.2021. Зі змісту вказаної ухвали, вбачається, що слідчий суддя з матеріалів кримінального провадження встановив, що під час допиту свідка [PERSON] від 13.08.2021, останній зазначив, що дійсно взяв кошти на купівлю автомобіля у [PERSON] , проте дані кошти втратив. Вказана ухвала набрала законної сили 08.10.2021 (а.с. 13-15). При цьому, відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Отже, враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем доведено факт укладення договору між сторонами, а також те, що позивач за договором сплатив відповідачу суму, обумовлену ними в договорі в розмірі 3500 Євро, а також те, що відповідач не надав вказані послуги, що свідчить про невиконання ним своїх зобов`язань. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як визначено ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Таким чином, оскільки позивач на виконання умов укладеного між сторонами договору сплатив відповідачу 3500 Євро, тобто [PERSON] належним чином виконав умови договору, а відповідач, отримавши кошти, не виконав взяті на себе зобов`язання за договором, обставини викладені позивачем в позовній заяві не спростовано відповідачем, який не скористався процесуальним правом подати відзив на позовну заяву та докази на спростування заявлених позовних вимог та підтвердження належного виконання договірних зобов`язань, тому суд вважає, позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача суми отриманих відповідачем коштів в сумі 3300 Євро обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо стягнення з відповідача трьох процентів річних за невиконання умов договору, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Так, ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З аналізу даної норми закону вбачається, що законодавець поділяє відповідальність за порушення боргового зобов`язання на встановлену законом та на визначену сторонами у договорі. Сторонами під час укладання договору не було обумовлено розмір відсотків, які підлягають сплаті у випадку невиконання або неналежного виконання умов договору. Так, останнім днем повернення грошових коштів у зв`язку з невиконанням умов договору позивач вважає 23.05.2021, оскільки 13.05.2021 відповідач здійснив погашення частини боргу в сумі 6720 грн. та обіцяв кожних десять днів погашати борг частинами. Однак після спливу десяти днів відповідач ні частини грошових коштів ні всієї суми боргу позивачу не повернув. Зі складеного позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що нарахування трьох процентів річних позивач проводив з 23 травня 2021 року по 17 січня 2025 року. Всього за 1334 дні відповідачу позивачем було нараховувано прострочену заборгованість за відсотками в сумі 362 євро. Разом з тим, відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Згідно з Законом України від 29 жовтня 2024 року про «Затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 10 листопада 2024 року строком на 90 діб. Відповідно до пункту 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування, у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 Цивільного кодексу України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Як було встановлено судом, прострочення відповідачем грошового зобов`язання щодо повернення грошових коштів мало місце в період дії в Україні воєнного стану. Частиною першою ст. 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. З урахуванням викладеного, суд вважає, що з відповідача підлягають стягненню три відсотки річних за невиконання грошового зобов`язання за період з 23 травня 2021 року по 23 лютого 2022 року включно (276 днів), що складає 74 Євро 86 центів та обраховується наступним чином: 3300 Євро х 3% х2 76 днів прострочення/365 = 74,86 Євро При цьому зобов`язання відповідача щодо сплати відсотків, здійснених на підставі ст. 625 ЦК України за період з 24.02.2022 по 17.01.2025 підлягають списанню позивачем в зв`язку з прямою нормою закону, викладеною в п. 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України. Крім того, враховуючи, що суд прийшов до висновку про стягнення трьох процентів річних станом на 23 лютого 2022 року, а не на день ухвалення рішення, а відтак відсутні підстави для застосування норм частин 10, 11 ст. 265 ЦПК України щодо зазначення в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у сумі 3374 Євро 86 центів, що станом на день звернення позивача з позовом до суду еквівалентно 146160 грн., то розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 1461,60 грн. Крім того, представник позивача просила стягнути з відповідача понесені судові витрати на правову допомогу в сумі 25000 грн., а також витрати понесені на листування з судом та відповідачем в сумі 1496,00 грн. Згідно з ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), відповідно до якої заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа "Гімайдуліна і інші проти України" від 10.12.2009, справа "Баришевський проти України" від 26.02.2015). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: "East/West Alliance Limited" проти України" від 02.06.2014, за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим; "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002, за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Водночас принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц. Так, відповідно до положень ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з тим, суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат може не тільки за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката, а і за власної ініціативи,

Outcome: partial