Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-28 00:00:00

адвокат Алексеєнко А.А., діючи на підставі ордеру серії ВС №1205098 від 16 травня 2023 року в інтересах [PERSON] , звернувся до суду із позовом до відповідачів про визнання незаконним та скасування рішення узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради, оформлене протоколом №22 від 30 листопада 2022 року за результатами розгляду звернення гр. [PERSON] від 27 вересня 2022 року №3-Д-60948-2901, яким погоджено межі земельної ділянки по лініях Б-В та В-Г на [ADDRESS] згідно акту встановлення-відновлення меж земельної ділянки. Позов мотивував\~тим,\~що [PERSON] \~є власницею\~земельної ділянки\~площею 0,076\~га,\~розташованої на\~ [ADDRESS] (кадастровий\~номер земельної\~ділянки 4610137200:08:009:0248).\~Також позивачці\~належить право\~постійного користування\~(в\~межах червоних\~ліній)\~земельною ділянкою\~загальною площею\~0,0180\~га,\~яке вона\~успадкувала від\~своєї матері\~ [PERSON] ,\~якій належало\~право постійного\~користування вказаною\~земельної ділянкою\~на підставі\~державних актів\~на право\~постійного користування\~землею.\~Окрім того\~на праві\~постійного користування\~позивачці належить\~земельна ділянка\~загальною площею\~0,0025\~га (що\~знаходиться зліва\~від земельної\~ділянки з\~кадастровим номером\~4610137200:08:009:0248),\~яке вона\~успадкувала від\~матері -\~ [PERSON] ,\~а остання\~в свою\~чергу від\~ [PERSON] \~(бабусі\~позивача),\~відповідно до\~ст.\~549\~ЦК Української\~РСР від\~18\~липня 1963\~року та\~ст.\~1268\~ЦК України\~як такі,\~що постійно\~проживали з\~своїми спадкодавцями.\~Зазначає,\~що вказаними\~земельними ділянками\~родина позивачки користується близько 50 років, і такі разом з ділянкою кадастровий номер 4610137200:08:009:0248 складали одну ділянку, як складову будинковолодіння на [ADDRESS] . Вказує, що [PERSON] вирішила документально оформити право користування земельною ділянкою, що перебуває у її постійному користуванні, у зв`язку з чим зверталась 7 грудня 2022 року до Львівської міської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на [ADDRESS] . Головне управління Держгеокадастру у Львівській області щодо правового статусу земельної ділянки згідно наданого плану, куди входять наведена вище земельна ділянка 0,0025 га та частина земельної ділянки, загальною площею 0,0180 га., у відповідь листом від 29 листопада 2022 року їй було повідомило, що згідно списку землекористувачів та землевласників Личаківського району м. Львова, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 6 лютого 1998 року за №51 «Про інвентаризацію земель м. Львова» та враховуючи акт на право постійного користування землею, земельна ділянка на [ADDRESS] (згідно представленого плану земельної ділянки) частково входить в межі земельної ділянки, яка знаходиться у постійному користуванні [PERSON] та частково входить в межі земельної ділянки, яка обліковується за [ADDRESS] . 20 грудня 2022 року позивачка повторно звернулась із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою, однак листом від 10 лютого 2023 року управління земельних ресурсів ЛМР повідомило, що питання не може бути вирішене, оскільки потребує коригування плану земельної ділянки в частині межі ділянки відповідно до витягу з протоколу №22 узгоджувальної комісії від 30 листопада 2022 року (про погодження меж земельної ділянки по лініях Б-В та В-Г на [ADDRESS] ). При цьому вказує, що в листопаді 2022 року позивач дізналась, що її сусідка [PERSON] бажає отримати у власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку на [ADDRESS] , для формування такої необхідна згода суміжних земелекористувачів, однак [PERSON] з питанням погодження меж земельної ділянки до [PERSON] не зверталась. На початку листопада 2022 року [PERSON] отримала повідомлення про те, що 17 листопада 2022 року відбудеться засідання узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів, на якому буде розглядатись звернення [PERSON] про погодження меж земельної ділянки, однак у зв`язку з повітряною тривогою позивач прийшла на засідання комісії після визначеного часу, коли комісія вже закінчила свою роботу. Листом від 29 листопада 2022 року позивач зверталась до узгоджувальної комісії щодо безпідставності погодження [PERSON] земельної ділянки у запропонованих межах, однак в лютому 2023 року позивач листом від 12 грудня 2022 року отримала копію витягу з протоколу №22 засідання узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів від 30 листопада 2022 року, відповідно до якого за зверненням [PERSON] було погоджено межі земельної ділянки по лініях Б-В та В-Г на [ADDRESS] згідно акту встановлення-відновлення меж земельної ділянки. З вказаного протоколу позивач дізналась про те, що 30 листопада 2022 року відбулось засідання узгоджувальної комісії, про яке її повідомлено не було. Також із абрису земельної ділянки (що є додатком до зазначеного вище акту встановлення-відновлення меж б/н та б/д) вбачається, що дана земельна ділянка накладається на частину земельної ділянки, яка на момент такого погодження обліковувалась згідно рішення виконкому Львівської міської ради від 6 лютого 1998 року за №51 «Про інвентаризацію земель м.Львова» за Царик та, відповідно, яка перебуває у користуванні [PERSON] . 23 березня 2023 року [PERSON] звернулась до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області щодо правового статусу земельної ділянки площею 0,0025 га (що знаходиться зліва від земельної ділянки з кадастровим номером 4610137200:08:009:0248, план додається), та листом від 29 березня 2023 року Головне управління Держгеокадастру у Львівській області повідомило, що згідно списку землекористувачів та землевласників Личаківського району м. Львова, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 6 лютого 1998 року за №51 «Про інвентаризацію земель м. Львова» та враховуючи зареєстровану земельну ділянку, земельна ділянка на [ADDRESS] (згідно представленого плану земельної ділянки) частково входить в межі земельної ділянки, кадастровий номер 4610137200:08:009:0322 та частково входить в межі земельної ділянки, яка обліковується за [ADDRESS] . Відтак вказує, що частина земельної ділянки, яка станом на 29 листопада 2022 року обліковувалась за [PERSON] вже станом на 29 березня 2023 року входить в межі земельної ділянки, кадастровий номер 4610137200:08:009:0322, яка була сформована враховуючи оскаржуване рішення узгоджувальної комісії, оформлене протоколом №22 від 30 листопада 2022 року. Відтак вважає, що рішення Узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради від 30 листопада 2022 року за результатами розгляду звернення [PERSON] від 27 вересня 2022 року №3-Д-60948-2901, яким погоджено межі земельної ділянки по лініях Б-В та В-Г на [ADDRESS] згідно акту встановлення-відновлення меж земельної ділянки (виконавець робіт ТОВ «ГАЛГЕОКАДАСТР») підлягає визнанню протиправним та скасуванню як таке, що грубо порушує права [PERSON] . Зокрема звертає увагу на те, що незважаючи на вимоги до документального обґрунтування рішення Узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів, процедури їх прийняття, визначені Положенням про узгоджувальну комісію для вирішення земельних спорів, затвердженим Ухвалою Львівської міської ради №298 від 17 березня 2016 року, оскаржуване рішення було ухвалене з порушеннями. А саме, з такого не вбачається, що узгоджувальною комісією складався або використовувався будь-який єдиний загальний графічний документ, який дозволяв би встановити як розміщені на місцевості погоджені межі спірних земельних ділянок по відношенню до ділянок, які перебувають у користуванні позивача та спадкодавців. При цьому даний спір розглянуто без участі усіх зацікавлених сторін, зокрема й позивача, яка хоча і викликалась лише на перше засідання комісії, з поважних причин не змогла взяти у ньому участь, а про засідання, на якому було прийнято оскаржуване рішення, не повідомлялась. Вважає, що частина земельної ділянки загальною площею 0,0025 га, яка на праві постійного користування належить позивачці, незаконно включена в межі земельної ділянки з кадастровим номером 4610137200:08:009:0322. Звертає увагу на те, що жодного рішення по вилученню вказаної землі і передачі її у комунальну власність не приймалось, фактичного вилучення земельної ділянки із користування [PERSON] ( [PERSON] та [PERSON] ) не проводилось, позивачка продовжує користуватися спірною земельною ділянкою, така є огородженою та на ній розміщений фруктовий сад, город. Щодо спадкування права постійного користування земельною ділянкою, яке належало [PERSON] посилається на висновки Великої Палати Верховного суду, викладені у постанові від 23 червня 2020 року у справі №179/1043/16-ц, вказуючи, що з врахуванням такого право постійного користування входить до складу спадщини, а відтак [PERSON] як правонаступник у спірних правовідносинах має право захищати наявне (порушене) право, зокрема й шляхом звернення до суду. Звертає увагу на те, що в 2017 році на замовлення [PERSON] виготовлялась технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що належить позивачу на праві власності площею 0,076 га, розташованої на [ADDRESS] (кадастровий номер земельної ділянки 4610137200:08:009:0248). Вказує, що з кадастрового плану даної земельної ділянки вбачається, що земельна ділянка до межі від Г до А межує із земельною ділянкою [PERSON] . Також зазначає, що оскаржуваним рішенням порушується належне [PERSON] право користування спірною земельною ділянкою як спадкоємця (правонаступника). Матеріали позову надійшли до Личаківського районного суду м. Львова 18 травня 2023 року, автоматизованою системою документообігу суду відповідно для розгляду таких було визначено суддю Гирича С.В. Ухвалою від 12 липня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду суддею Гиричем С.В. та відкрито провадження у такій, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено у такій підготовче засідання. 2 серпня 2023 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача ЛМР Барди Ю.М., що діє в порядку самопредставництва юридичної особи на підставі виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, згідно з яким в задоволенні позову просить відмовити повністю. Зокрема вказує, що рішення узгоджувальної комісії не є рішенням органу місцевого самоврядування в розумінні ст. 16 ЦК України, ч. 3 ст. 152, ст. 158 ЗК України, протоколу №22 від 30 листопада 2022 року, не створює для сторін жодних правових наслідків з виникненням прав та обов`язків. Таке рішення узгоджувальної комісії у формі протоколу є лише підставою для прийняття органом місцевого самоврядування ухвали. Відтак вважає, оскарження протоколу узгоджувальної комісії не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту судом цивільних прав та інтересів особи. Окрім того вказує, сама по собі процедура погодження меж є виключно допоміжною стадією у процесі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути технічних помилок. Зазначає, що жодного порушення прав позивача внаслідок погодження меж відповідачем 1 між земельними ділянками не відбулося, а рішення узгоджувальної комісії вичерпало свою дію у зв`язку із його виконанням, оскільки ухвалою від 26 травня 2023 року №3403 «Про затвердження громадянам технічних документацій із землеустрою та передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок» відповідачу 2 передано у власність земельну ділянку за адресою [ADDRESS] (кадастровий номер 4610137200:08:009:0322).? Щодо права постійного користування фізичними особами звертає увагу на положення ст. 92 ЗК України та вказує, що з таких вбачається, що суб`єктами права постійного користування не можуть бути фізичні особи. Відтак стверджує, що матеріали інвентаризації не можуть бути належним підтвердженням прав позивача на земельну ділянку. Відтак вважає позовні вимоги не обґрунтованими та передчасними. В підготовчому засіданні 28 листопада 2023 року представник позивача Алексеєнко А.А. подав заяву про зміну предмету позову, згідно з якою просить: визнати незаконним та скасувати рішення узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради, оформлене протоколом №22 від 30 листопада 2022 року за результатами розгляду звернення гр. [PERSON] від 27 вересня 2022 року №3-Д-60948-2901, яким погоджено межі земельної ділянки по лініях Б-В та В-Г на [ADDRESS] згідно акту встановлення-відновлення меж земельної ділянки; визнати незаконною та скасувати ухвалу Львівської міської ради від 26 травня 2023 року №3403 «Про затвердження громадянам технічних документацій із землеустрою та передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок» в частині передачі [PERSON] у власність земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер 4610137200:08:009:0322); судові витрати покласти на відповідачів. Подану заяву мотивує тим, що ухвалою Львівської міської ради від 26 травня 2023 року №3403 «Про затвердження громадянам технічної документації із землеустрою та передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок» [PERSON] затверджено технічну документації з землеустрою та передано у власність земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер 4610137200:08:009:0322) для обслуговування житлового будинку. Позивач вважає дану ухвалу незаконною та такою, що порушує її право, та відповідно підлягає скасуванню. Звертає увагу на те, що вказана ухвала була винесена вже після звернення [PERSON] з позовом, при цьому згідно з п. 4.5 положення про узгоджувальну комісію оскарження рішення такої призупиняє його виконання, а відтак Львівська міська рада не мала права використовувати таке рішення при винесенні оскаржуваної ухвали, що є самостійною підставою для визнання ухвали в частині п.49 додатку незаконною та скасування. Повторно звертає увагу на те, що до моменту формування земельної ділянки, кадастровий номер 4610137200:08:009:0322, спірна земельна ділянка (згідно представленого плану) обліковувалась за [ADDRESS] , та відтак на думку сторони позивача на праві постійного користування належить [PERSON] й перебуває у її фактичному користуванні, однак без згоди останньої спочатку рішенням узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів була незаконно включена в межі земельної ділянки з кадастровим номером 4610137200:08:009:0322, а в подальшому ухвалою ЛМР у складі такої ділянки передана у власність [PERSON] , тому і вказана ухвала в частині передачі відповідачці у власність земельної ділянки підлягає визнанню незаконною та скасуванню. 30 січня 2024 року до суду через систему «Електронний суд» надійшли письмові пояснення представника відповідача ЛМР Барди Ю.М. Вважає, що позовні вимоги, які заявляє позивач не є взаємопов`язані, оскільки рішення узгоджувальної комісії вичерпало свою дію у зв`язку із його виконанням. Посилається на те, що позивачем обрано неналежний (неефективний) спосіб захисту своїх прав, оскільки визнання незаконним та скасування рішення узгоджувальної комісії жодним чином не призведе до відновлення порушеного права. При цьому вважає, що в даному випадку заявлення додаткової вимоги не може кваліфікуватися лише як зміна предмету позову, хоч така вимога частково і ґрунтується на тих самих обставинах. Також 30 січня 2024 року до суду через систему «Електронний суд» надійшло заперечення на заяву про зміну предмету позову представника відповідача [PERSON] - адвоката Потопальського Б.М., що діяв на підставі ордеру серії ВС №1224886 від 25 серпня 2023 року, згідно з яким просить відмовити у задоволенні позову. Вважає, що позивач не довела наявність у неї права, на захист якого спрямоване звернення до суду із цією позовною заявою. Зокрема звертає увагу на те, що цей спір виник щодо території, межі якої окреслені жирними лініями на плані земельної ділянки, що є додатком до листа-відповіді відділу №1 управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 29 березня 2023 року №Л-448/0-0.91-471/308-23 на звернення позивачки. Спір щодо цієї території виник у зв`язку з тим, що [PERSON] отримала у власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, і така земельна ділянка була сформована і отримала кадастровий номер 4610137200:08:009:0322 враховуючи оскаржуване рішення узгоджувальної комісії. Натомість позивач вважає, що спірна територія перебуває в її законному користуванні і тому не може бути без її згоди у неї вилучена для передачі у власність іншій особі. Звертає увагу на те, що згідно з листом відділу №1 управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, на який посилається позивач, спірна територія на [ADDRESS] частково входить в межі земельної ділянки, яка обліковується за гр. [ADDRESS] , з посиланням на список землекористувачів та землевласників Личаківського району м. Львова, однак у даному листі не зазначено про накладення земельної ділянки з кадастровим номером 4610137200:08:009:0322 і земельної ділянки, яка обліковується за гр. Царих, і факт накладення земельних ділянок має бути доведений у встановленому порядку належними доказами. При цьому позивач не довела, що спірна земельна ділянка перебуває в її законному користуванні, оскільки посилається на рішенні виконкому Львівської міської ради від 6 лютого 1998 року за №51 «Про інвентаризацію земель м. Львова», в затвердженому яким списку землекористувачів та [ADDRESS] », а не за бабусею позивачки [PERSON] , для можливості ідентифікації вказаної особи як бабусі позивачки така мала б надати відповідні достатні докази, але не надала жодних. Зазначає, що саме по собі перебування особи в списку землекористувачів та землевласників Личаківського району м. Львова не підтверджує наявність у особи законного права користування земельною ділянкою. Щодо посилань позивача на необхідність визнання незаконною і скасування ухвали Львівської міської ради у зв`язку з призупиненням виконання рішення узгоджувальної комісії звертає увагу на те, що згідно з п. 4.5 Положення про узгоджувальну комісію у разі оскарження рішення такої особа, яка оскаржила рішення повідомляє про це письмово відділ у місті Львові Головного управління Держгеокадастру у Львівській області. При цьому згідно з положеннями ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Вказує, що станом на дату прийняття оскаржуваної ухвали Львівської міської ради рішення узгоджувальної комісії вже було виконаним, оскільки земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер, і після того, як земельна ділянка була сформована та відомості щодо її конфігурації, площі та кадастрового номеру внесені до Державного земельного кадастру, було затверджено проект землеустрою, а відтак призупинення виконання рішення узгоджувальної комісії внаслідок його оскарження до суду можливо було лише до дати присвоєння земельній ділянці кадастрового номеру на виконання рішення узгоджувальної комісії. Відтак вважає, що посилання на п. 4.5 положення є необґрунтованим, оскільки вказане рішення узгоджувальної комісії вже було виконане станом на дату звернення позивачки до суду. 8 квітня 2024 року до суду через систему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення представника позивача [PERSON] . Вказує, що з метою спростування доводів відповідача та доведення обставини, що гр. Царих, за якою обліковується земельна ділянка на [ADDRESS] , є [PERSON] , надає копії документів з інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS] , з яких вбачається, що зазначений будинок був придбаний 28 червня 1957 року [PERSON] , а в подальшому [PERSON] . Вказує, що матеріали інвентаризаційної справи містять відомості про землекористування саме [PERSON] земельною ділянкою за даною адресою, жодних інших осіб, які б були власниками нерухомого майна, за вказаною адресою немає, відповідно написання прізвища користувача земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] як гр. [PERSON] , замість [PERSON] , на його думку є опискою. Ухвалою від 20 травня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою від 18 червня 2024 року виправлено описку в ухвалі Личаківського районного суду м. Львова від 20 травня 2024 року. 12 липня 2024 року здійснено повторний автоматизований розподіл даної судової справи на підставі розпорядження керівника апарату з метою забезпечення розгляду справ у визначені законом строки у зв`язку зі звільненням [PERSON] з посади судді Личаківського районного суду м. Львова у зв`язку з поданням заяви про відставку, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду такої було визначено суддю Жовніра Г.Б. Ухвалою суду від 15 липня 2024 року задоволено заяву про самовідвід судді Жовніра Г.Б. від розгляду зазначеної вище справи. 15 липня 2024 року згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, зазначену справу передано для розгляду судді Грицку Р.Р. Ухвалою суду від 16 липня 2024 року задоволено заяву судді Грицка Р.Р. про самовідвід від розгляду справи. У зв`язку з наведеним вище 17 липня 2024 року автоматизованою системою документообігу суду для розгляду даної справи визначено суддю Стрепка Н.Л. Ухвалою від 16 липня 2024 року справу прийнято до свого провадження суддею Стрепком Н.Л., розпочато підготовче провадження у справі та призначено підготовче засідання. 16 вересня 2024 року до суду через систему «Електронний суд» надійшли письмові пояснення представника відповідача ЛМР Барди Ю.М., аналогічні за своїм змістом відзиву останнього на позовну заяву, що надійшли до суду від 2 серпня 2023 року. В підготовчому засіданні 17 жовтня 2024 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Жиравецький Т.М., що діє на підставі ордеру серії ВС №1313947 від 30 вересня 2024 року, подав до суду додаткові письмові пояснення, згідно з якими просить повністю відмовити у задоволенні позову. Аналогічні додаткові письмові пояснення надійшли того ж дня також через систему «Електронний суд». Вважає, що обраний позивачкою спосіб захисту в цій ситуації є неналежним та неефективним. Зокрема стверджує, що вимога позивачки про визнання незаконним та скасування рішення узгоджувальної комісії є неюрисдикційною, а вимога про визнання незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради є неефективним способом захисту. Зокрема щодо оскарження рішення узгоджувальної комісії звертає увагу на те, що в даному випадку міська рада за результатами розгляду земельного спору прийняла рішення узгоджувальної комісії, яким погодила межі суміжних земельних ділянок позивачки та відповідачки, при цьому згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі №350/67/15-ц, підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення; зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації, а також непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, відтак рішення узгоджувальної комісії не є рішенням органу місцевого самоврядування в розумінні ст. 152 та 158 ЗК України, оскільки не створює для сторін жодних правових наслідків з виникненням прав та обов`язків, а є лише підставою для прийняття органом місцевого самоврядування ухвали. Звертає увагу на те, що скасування рішення узгоджувальної комісії не відновить порушеного права позивачки, яка має на меті набути у власність суміжну земельну ділянку в певних розмірах, оскільки не змінить меж земельної ділянки позивачки, не скасує її право на власність - а отже, не відновить, начебто, порушене право позивачки. Вважає, що наявні підстави для закриття провадження у справі в частині вимог позивачки про визнання незаконним та скасування рішення узгоджувальної комісії. Щодо оскарження ухвали Львівської міської ради посилається на ряд висновків Верховного Суду та вказує, що оскаржувана ухвала за своєю правовою природою є актом індивідуальної дії, оскільки стосується конкретних осіб, зокрема, відповідачки, й був підставою для здійснення державної реєстрації права власності на земельну ділянку із кадастровим номером 4610137200:08:009:0322 за відповідачкою. Після здійснення державної реєстрації права власності, вказана ухвала у частині, що стосується відповідачки - вичерпала свою дію. Метою позивачки, є, фактично, отримати земельну ділянку, якою вона раніше користувалась в певних конкретних межах у власність, відтак скасування індивідуального акту, який внаслідок застосування вичерпав свою дію, не спрятиме досягненню мети позивачки, й не відновить, її, начебто, порушеного права. А отже, обраний позивачкою спосіб захисту є неефективним. 8 листопада 2024 року до суду через систему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення представника позивача [PERSON] . Щодо доводів відповідача про неюрисдикційність позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення узгоджувальної комісії звертає увагу на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену в постанові від 13 червня 2018 року у справі №583/2715/16-ц, від 27 жовтня 2021 року у справі№ 914/1049/19, згідно з якою розглядаючи земельні спори узгоджувальна комісія з питань вирішення земельних спорів ради діє від імені відповідної ради, у зв`язку з чим прийняті нею рішення у формі висновку по суті такого спору породжують певні права та обов`язки визначеного кола осіб, отже, можуть бути оскаржені в порядку та спосіб установлені для рішень, прийнятих безпосередньо самим органом місцевого самоврядування. Щодо доводів позивача про неефективність обраного способу захисту в частині вимоги про визнання незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради вказує, що відповідач покликається на нерелевантну до спірних правовідносин судову практику. Зазначає, що у випадку визнання незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради в частині передачі [PERSON] у власність земельної ділянки право власності останньої на вказану земельну ділянку буде припинено, й відповідно відновлення порушене право позивача. Також звертає увагу на дії відповідача Львівської міської ради щодо спірних правовідносинах, які на думку позивача є суперечливими й недобросовісними. Зокрема при зверненні [PERSON] щодо вирішення питання документального оформлення права користування земельною ділянкою, що перебуває у її постійному користуванні, управління земельних ресурсів Львівської міської ради повідомило позивачку, що для розгляду даного питання необхідно подати, зокрема, письмові згоди [PERSON] та [PERSON] щодо вилучення з користування земельної ділянки, тобто Львівською міською радою визнавався факт перебування в постійному користуванні [PERSON] та [PERSON] спірної частини земельно ділянки, однак на сьогоднішній день Львівською міською радою наявність вищевказаного права користування [PERSON] та [PERSON] вже не визнається, при затвердженні технічної документації на земельну ділянку [PERSON] , відповідного письмового погодження від гр. [PERSON] та [PERSON] для ЛМР вже не було потрібно. 18 листопада 2024 року до суду через систему «Електронний суд» надійшли ще одні додаткові пояснення представника відповідача [PERSON] - [PERSON] . Щодо оскарження рішення узгоджувальної комісії звертає увагу на Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року №2-зп, від 22 квітня 2008 року №9-рп/2008 в справі №1-10/2008, та вказує, що рішення узгоджувальної комісії в цьому випадку є актом одноразового застосування та вважається таким, що вичерпало свою дію в момент прийняття ухвали Львівської міської ради від 26 травня 2023 року №3403 «Про затвердження громадянам технічних документацій із землеустрою та передачу громадянам у власність спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок». Повторно звертає увагу на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі №350/67/15-ц. Вказує, що оскаржуване рішення узгоджувальної комісії не створювало жодних правових наслідків для позивачки й жодним чином не впливало на її права та обов`язки, так само вказане рішення не створювало наслідків для відповідачки. Вважає, що єдиний наслідок який створювало оскаржуване рішення є виникнення обов`язку для міської ради прийняти відповідне рішення про передачу земельної ділянки у власність. На думку сторони відповідача позивачем не надано належних заперечень на аргументи щодо неюристикційності, а відтак наявні підстави для закриття провадження у справі в частині вимог позивачки про визнання незаконним та скасування рішення узгоджувальної комісії. Щодо оскарження ухвали Львівської міської ради зазначає, що сам факт оскарження індивідуального акту в порядку цивільного судочинства не скасовує його правову природу і для визначення його юридичної сили все ще необхідно звертатись до чинного законодавства України. При цьому вказує, що сам факт можливості оскарження такого акту не означає, що в цьому конкретному випадку це є ефективним способом захисту прав позивачки. Зазначає, що оскаржувана ухвала також відповідає ознакам індивідуального акта, ця ухвала є фактично виконаною, тобто такою, що вичерпала свою дію, а її оскарження не створить жодних юридичних наслідків для позивачки. Вважає, що доводи позивача про те, що в цій справі оскарження акту індивідуальної дії здійснюється як такого, що є підставою для виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов`язків, а тому у даному випадку застосовуються передбачені нормами цивільного законодавства способи захисту цивільних прав є помилковими, оскільки скасування індивідуального акту, який внаслідок застосування вичерпав свою дію, не спрятиме досягненню мети позивачки, й не відновить, її, начебто, порушеного права. А отже, обраний позивачкою спосіб захисту є неефективним. Ухвалою суду від 19 листопада 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судових засіданнях 11 грудня 2024 року та 29 січня 2025 року представник позивача [PERSON] вимоги позову підтримав в редакції заяви про зміну предмету позову з мотивів, викладених у позові та інших заявах по суті, просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача ЛМР Барда Ю.М. в даних судових засіданнях позовні вимоги заперечив з мотивів, викладених у відзиві та письмових поясненнях, в задоволенні позову просив відмовити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в даних судових засіданнях позов також заперечив з мотивів, викладених в письмових поясненнях, просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому у відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так пунктом 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі визнання незаконними рішення органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. При цьому згідно з ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування (п. г ч. 3 вказаної статті Кодексу). При цьому згідно з ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що в разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема, правового акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, яка звернулась за їх захистом. Наведений висновок щодо застосування норм права викладено у постановах Верховного Суду від 20 серпня 2019 року у справі №911/714/18, від 13 жовтня 2020 року у справі №911/1413/19 та від 26 серпня 2021 року у справі №924/949/20, від 31 серпня 2022 року у справі №191/4018/18. Так судовим розглядом встановлено, що позивачу [PERSON] належить на праві власності житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування житлового будинку від 8 грудня 2006 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №27211690 від 9 вересня 2010 року (т. 1 а.с. 143, 144-145). Згідно з наданими документами попереднім власником такого була [PERSON] , якою такий було успадковано від [PERSON] (т .1 а.с. 146-149), а останньою отримано такий у власність після смерті [PERSON] (т. 1 а.с. 150-161). При цьому позивачу [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка площею 0,076 га, за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 4610137200:08:009:0248, для обслуговування житлового будинку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №97878345 від 20 вересня 2017 року (т. 1 а.с. 20) та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-4605336152017 від 10 липня 2017 року (т. 1 а.с. 21). Вказану земельну ділянку було набуто позивачем на підставі договору дарування земельної ділянки від 30 листопада 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р. та зареєстрованого в реєстрі за №4801, відповідно до умов якого вказану вище земельну ділянку [PERSON] отримала в дар від [PERSON] (т. 1 а.с. 24-25), землю передано для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] . При цьому з наданих документів вбачається, що попередньому власнику [PERSON] земельна ділянка з кадастровим номером 4610137200:08:009:0248 належала на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії 1-ЛВ 089464 (50807010) (т. 1 а.с. 26), а до неї власником такої була [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ 50807010 від 12 грудня 1996 року (т. 1 а.с. 29). Окрім того, з наданих документів також вбачається, що [PERSON] на підставі державного акту на право постійного користування землею серії ЛВ 50807010 від 18 лютого 2000 року належало право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 0,0180 га для обслуговування житлового будинку, яка має спільну межу від точки В до Г з землеволодінням [PERSON] (на даний час [PERSON] ), [ADDRESS] . До цього вказана ділянка належала на праві постійного користування [PERSON] на підставі державного акту на право постійного користування землею серія ЛВ 50807010 від 12 грудня 1996 року (т. 1 а.с. 28). З копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 12 листопада 2016 року вбачається, що [PERSON] померла [INFO] . Згідно з будинковою книгою для прописки громадян, що проживають в будинку [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] , постійно проживала у вказаному будинку, а також в такому як донька проживає позивач [PERSON] з 29 серпня 2008 року, що додатково підтверджується копією паспорту останньої, згідно з яким місце проживання позивача за вказаною адресою було зареєстровано 2 березня 2010 року. З листа Головного управління Держгеокадастру у Львівській області №Л-1111/0-0.91-1115/308-22 від 29 листопада 2022 року вбачається, що позивач звернулась до такого 25 листопада 2022 року зі зверненням, у відповідь на яке їй було повідомлено, що згідно з списком землекористувачів та землевласників Личаківського району м. Львова, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 6 лютого 1998 року за №51 «Про інвентаризацію земель м. Львова» та враховуючи акт на право постійного користування землею, земельна ділянка на [ADDRESS] (згідно представленого плану земельної ділянки) частково входить в межі земельної ділянки, яка знаходиться у постійному користуванні [PERSON] та частково входить в межі земельної ділянки, яка обліковується за [ADDRESS] (т. 1 а.с. 14). Як вбачається з витягу з протоколу №22 засідання узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради від 30 листопада 2022 року за результатами розгляду звернення [PERSON] від 27 вересня 2022 року №3-Д-60948-2901 про вирішення земельного спору, таким було ухвалено погодити межі земельної ділянки по лініях Б-В та В-Г на [ADDRESS] згідно з актом встановлення-відновлення меж земельної ділянки, виконаного ТОВ «Галгеокадастр» (т. 1 а.с. 10). Вказаний витяг було скеровано позивачу листом від 12 грудня 2022 року. При цьому в даному витязі заначено, що згідно з п. 4 Положення про узгоджувальну комісію для вирішення земельних спорів, затвердженого ухвалою міської ради від 22 квітня 2021 року №592 «Про узгоджувальну комісію для вирішення земельних спорів» оскарження рішення узгоджувальної комісії у суді призупиняє його виконання. З акту встановлення-відновлення меж вбачається, що такий складено щодо земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , площею 0,0281 га, землекористувач [PERSON] . Вказана ділянка межує зокрема: від літ. Б до В. з землями [PERSON] (кад. номер 4610137200:08:009:0248), від. В до Г землі [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 11). З наданої копії вбачається, що власники/користувачі суміжних земельних ділянок при складенні акту не були присутні, до акту долучено абрис земельної ділянки та схему розташування землекористування. Як вбачається з долученої копії листа Управління земельних ресурсів Львівської міської ради №2403вих-10974 від 9 грудня 2022 року, [PERSON] 7 грудня 2022 року звернулась до Львівської міської ради із заявою №3-Л-28776/АП-2403 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на [ADDRESS] , водночас її було повідомлено, що для розгляду даного питання необхідно подати зокрема письмові згоди [PERSON] та [PERSON] на ім`я Львівського міського голови щодо вилучення з користування земельної ділянки, відповідно до інформації управління надання адміністративних послуг відділу №1 головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 29 листопада 2022 року № Л-1111/0-0.91-1115/308-22 (т. 1 а.с. 8). 20 грудня 2022 року позивач [PERSON] звернулась до Львівського міського голови із заявою №3-Л-29553/АП-24 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у зв`язку з формуванням нової земельної ділянки на [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку в оренду орієнтовним розміром 0,0075 га (т. 1 а.с. 13). У відповідь на таку листом №2403-вих-158516 від 10 лютого 2023 року управління земельних ресурсів ЛМР повідомило, що для вирішення питання, порушеного у зверненні, необхідно відкоригувати план земельної ділянки в частині межі ділянки відповідно до витягу з протоколу №22 узгоджувальної комісії від 30 листопада 2022 року (т. 1 а.с. 12). Також листом №Л-448/0-0.91-471/308-23 від 29 березня 2023 року Головне управління Держгеокадастру у Львівській області на звернення позивача [PERSON] від 23 березня 2023 року повідомило, що згідно з списком землекористувачів та землевласників Личаківського району м. Львова, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 6 лютого 1998 року за №51 «Про інвентаризацію земель м. Львова» та враховуючи зареєстровану земельну ділянку, земельна ділянка на [ADDRESS] (згідно представленого плану земельної ділянки) частково входить в межі земельної ділянки, кадастровий номер 4610137200:08:009:0322 та частково входить в межі земельної ділянки, яка обліковується за гр. [ADDRESS] (т. 1 а.с. 17). Як вбачається з відповіді Головного управління Держгеокадастру у Львівській області №29-13-0.91-1748/15-23 від 9 червня 2023 року на адвокатський запит, згідно списку землекористувачів та землевласників Личаківського району м. Львова, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 6 лютого 1998 року за №51 «Про інвентаризацію земель м. Львова», земельна ділянка на [ADDRESS] (згідно представленого плану земельної ділянки) до моменту формування земельної ділянки 4610137200:08:009:0322 обліковується за гр. Царих, [ADDRESS] (т. 1 а.с. 60). При цьому на звернення ТОВ «Галгеокадастр», яким було виконано акт встановлення-відновлення меж, погоджений протоколом №22 засідання узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради від 30 листопада 2022 року, Головним управлінням Держгеокадастру у Львівській області 6 жовтня 2022 року було повідомлено, що згідно списку землекористувачів та землевласників Личаківського району м. Львова, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 6 лютого 1998 року за №51 «Про інвентаризацію земель м. Львова», земельна ділянка на [ADDRESS] (згідно представленого плану земельної ділянки) частково входить у межі земельних ділянок, які обліковуються за гр. [ADDRESS] , та гр. [ADDRESS] (т. 1 а.с. 61). З долученої копії списку землекористувачів та землевласників Личаківського району м. Львова вбачається, що згідно з таким за адресою [ADDRESS] обліковувалась земельна ділянка за гр. Царих площею 0,115 га (т. 1 а.с. 127-129). Згідно з листом Управління земельних ресурсів Департаменту містобудування Львівської міської ради №2403-вих-64789 від 29 травня 2023 року, рішень (ухвал) про надання дозволу [PERSON] на виготовлення документації із землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки кадастровий номер 4610137200:08:009:0322 Львівською міською радою не приймалося (т. 1 а.с. 67). Водночас ухвалою 16-тої сесії 8-го скликання Львівської міської ради №3403 від 26 травня 2023 року «Про затвердження громадянам технічних документацій із землеустрою та передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок» було ухвалено затвердити громадянам технічні документації із землеустрою та передати громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельні ділянки, які є у фактичному користуванні громадян, для обслуговування індивідуальних житлових будинків. Дану ухвалу було оприлюднено 9 червня 2023 року (а.с. 77-78). Згідно з додатком до вказаної ухвали переліком громадян, яким затверджуються технічні документації із землеустрою і передаються у власність, спільну сумісну власність та оренду земельні ділянки, які є у фактичному користуванні громадян, для обслуговування індивідуальних житлових будинків, в пункті 49 такого вказано [PERSON] , адреса земельної ділянки: [ADDRESS] , кадастровий номер 4610137200:08:009:0322, площею 281 кв.м. для обслуговування житлового будинку, на підставі звернення від 9 березня 2023 року №3-Д-3729/АГ2403 (т. 1 а.с. 79-88). З наданої копії технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0281 га, кадастровий номер 4610137200:08:009:0322, виконаної ТОВ «Галгеокадастр» за замовленням [PERSON] від 14 вересня 2022 року (т. 2 а.с. 59-114), вбачається, що відповідач [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується зокрема витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №304887003 від 13 липня 2022 року (т. 2 а.с. 75). Звертаючись до суду з даним позовом позивач стверджує, що оскаржувані рішення узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів та ухвала Львівської міської ради порушують її права як постійного користувача земельної ділянки загальною площею 0,0180 га, стверджуючи, що таке право вона успадкувала від своєї матері [PERSON] , якій воно належало на підставі державного акту. Відтак суд в першу чергу вважає за необхідне дати оцінку наявності в позивача права на звернення з даним позовом. Так 1 січня 2002 року набрав чинності ЗК України від 25 жовтня 2001 року, згідно з частиною першою статті 92 якого право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Вичерпний перелік осіб, які могли набувати земельні ділянки у постійне користування, був визначений у частині другій статті 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року. Фізичні особи до вказаного переліку не належали, але у пункті 6 розділу Х «Перехідні положення» зазначеного кодексу було передбачено, що громадяни та юридичні особи, які вже мали у постійному користуванні земельні ділянки, не могли мати їх на такому праві та повинні були у визначений строк переоформити право власності або право оренди на них відповідно до встановленого порядку. При переоформленні права постійного користування земельними ділянками, наданими для ведення селянських (фермерських) господарств, у довгострокову оренду її строк мав визначатися відповідно до закону. 22 вересня 2005 року Конституційний Суд України ухвалив рішення №5-рп/2005, згідно з яким визнав неконституційним пункт 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України від 25 жовтня 2001 року щодо обов`язку переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди. Конституційний Суд України вказав, що немає підстав визнавати неконституційною статтю 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, оскільки використання у ній терміна «набувають» (який означає «ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь») вказує на те, що ця стаття не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках станом на 1 січня 2002 року до його переоформлення (абзац 11 пункту 5.3 мотивувальної частини вказаного рішення). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі №663/1738/16-ц (реєстровий номер 85174518) було викладено правовий висновок про те, що з врахуванням наведеного право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 1 січня 2002 року, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем, який за ЗК України від 25 жовтня 2001 року не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України). Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщину визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини. Вказаний аналіз правових норм викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі №179/1043/16-ц, в якій суд відступаючи від ряду попередніх висновків Верховного Суду виснував, що право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. Відтак з врахуванням вказаних правових висновків право постійного користування земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку, яке було набуте у встановленому порядку до 1 січня 2002 року, продовжувало діяти та могло входити до складу спадщини. Так згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною 1 ст. 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. При цьому згідно з ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають зокрема діти спадкодавця. Як вже зазначалось вище, [PERSON] померла [INFO] , при цьому остання постійно проживала за адресою: [ADDRESS] , та згідно з будинковою книгою та копією паспорту позивача [PERSON] , остання також проживала за вказаною адресою станом на час смерті [PERSON] . Водночас, хоч позивач стверджує, що [PERSON] є її матір`ю, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вказаної обставини, а саме належним чином засвідченої копії свідоцтва про її народження, або ж рішення суду про встановлення юридичного факту в разі втрати такого, нею до матеріалів позову не долучено, а відтак не підтверджено факту успадкування нею права постійного користування земельною ділянкою, яка як стверджує остання, на підставі оспорюваних рішення та ухвали була частково включена в межі земельної ділянки, що була передана у власність відповідача [PERSON] . При цьому щодо посилань на те, що [PERSON] фактично користується вказаною земельною ділянкою та на такій перебувають її сад та город суд звертає увагу на те, що доказів на підтвердження наведеного позивачем до матеріалів справи не долучено, як і не долучено належних доказів на підтвердження того, що межі ділянки, яка перебуває у фактичному користуванні позивача дійсно накладаються на плані з визначеними межами ділянки з кадастровим номером 4610137200:08:009:0322. Так в позовній заяві представник позивача вказував, що для підтвердження своїх доводів позивачем буде наданий висновок земельно-технічної експертизи, однак самостійно такого висновку стороною позивача суду не було надано, клопотання про призначення такої експертизи в ході розгляду справи судом не заявлялось. Щодо посилання сторони позивача на те, що надана відповідачу [PERSON] земельна ділянка також межує з належною позивачу земельною ділянкою з кадастровим номером 4610137200:08:009:0248, суд звертає увагу на те, що хоч дана обставина підтверджується матеріалами справи, позивач жодним чином не мотивує як її права як власника вказаної ділянки порушуються оспорюваними рішенням та ухвалою. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України, сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення. Відсутність порушеного, не визнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Зокрема, встановивши те, що оспорюваний правочин або інші правовідносини не порушують прав і законних інтересів позивача, суд не повинен вдаватися до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності ідентифікуючих ознак, оскільки вказане є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі №910/15262/18, від 3 березня 2020 року у справі №910/6091/19, від 16 жовтня 2020 року у справі №910/12787/17. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із недоведенням позивачем порушення її прав. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а\~\~стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи та в судових засіданнях, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи, норм матеріального права та процесуального закону, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Оскільки суд прийшов до переконання про повну відмову в задоволенні позову, відтак з урахуванням вимог ч. 2 ст.\~164\~ЦПК України судові витрати\~позивачу не\~відшкодовуються. Щодо судових витрат відповідачів, то питання розподілу таких судом не вирішується, оскільки доказів їх понесення відповідачами суду на час ухвалення рішення не надано.

Outcome: dismissed