Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-28 00:00:00

Заступник керівника Прилуцької окружної прокуратури звернувся до суду з позовом в інтересах держави, в особі Прилуцької міської ради Чернігівської області до [PERSON] про стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за землю. В обґрунтування позову зазначає, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на рухоме майно відомості про об`єкт нерухомого майна - склад, загальною площею 697,7 кв.м. розташований за адресою: [ADDRESS] , з 04.06.2018 належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору дарування №1174 від 04.06.2018. Нежитлова будівля, що розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1567772274107), розміщена на земельній ділянці, площею 0,9452 га, кадастровий номер якої 7410700000:04:004:0209, цільове призначення - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Незважаючи на те, що право власності на нежитлову будівлю [PERSON] набув 04.06.2018, однак, станом на січень 2024 року з заявою до Прилуцької міської ради про відведення земельної ділянки у користування останній не звертався. Як наслідок, договір оренди вищезазначеної земельної ділянки станом на дату подачі позовної заяви, не укладено та не зареєстровано, грошові кошти за використання земельної ділянки з кадастровим номером 7410700000:04:004:0209 [PERSON] не сплачувались. Отже, [PERSON] у період часу з 04.06.2018 до теперішнього часу не набув права користування на земельну ділянку загальною площею 0,9452 га з кадастровим номером 7410700000:04:004:0209, що розташована за адресою: [ADDRESS] , а тому, використовує земельну ділянку під об`єктом нерухомості без достатніх правових підстав та без сплати коштів за її використання. Окружною прокуратурою вживались заходи щодо стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за землю з Науменка за період січня 2021 по січень 2024 року. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду у справі №742/1178/24 від 24.08.2024 позов окружної прокуратури в інтересах Прилуцької міської ради задоволено частково стягнуто на користь місцевого бюджету кошти в сумі 146\~508,86 грн. (станом на серпень 2024 рішення законної сили не набрало). Разом з цим, період часу протягом якого [PERSON] використовував земельну ділянку, який не охоплений заходами реагування становить з червня 2018 по грудень 2020 року. Зважаючи на викладене, сума коштів, які підлягають стягненню з відповідача становить 141\~249,56 грн., а також сплачений судовий збір в розмірі 3\~028 грн. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 09 вересня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, яке відкладено до 09 січня 2025 року. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 09 січня 2025 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 29 січня 2025 року. 14 жовтня 2024 року представник відповідача [PERSON] адвокат Зибінська Г.В. подала до суду заяву про застосування строків позовної давності. Зазначає, що позивач просить стягнути з [PERSON] заборгованість з безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати у розмірі 141\~249, 56 грн., нараховану за період з червня 2018 по грудень 2020 року. Тобто, просить стягнути заборгованість, яка виникла в період з червня 2018 по грудень 2020 року, проте з позовною заявою звернувся до суду лише у вересні 2024, а отже позовну заяву подано з пропуском строків позовної давності. Просить застосувати до позовних вимог наслідки спливу позовної давності та відмовити у задоволення позовної заяви, у зв`язку із закінченням строку позовної давності. 17 жовтня 2024 року прокурор Прилуцької окружної прокуратури Бондар А.В. подав заперечення на заяву про застосування строків позовної давності, вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне. У відповідності до вимог ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Разом з цим, Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020р. №211 установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк даного карантину неодноразово продовжувався. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020р. №540-ІХ доповнив розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦКУ пунктом 12, у відповідності до якого визначено, під час карантину строки, що передбачені ст. 257, 258 ЦКУ, продовжуються на строк дії такого карантину. Крім цього, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022р. було доповнено пунктом 19 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України. У відповідності до вищезазначеної норми у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом зупиняється на строк дії такого стану. Так, суди під час аналізу вимог про застосування строків позовної давності зважають на те, що їх продовження в період дії карантину безумовним та автоматичним в силу закону. А тому обґрунтування причин, за яких дія карантину не дала б змоги особі подати позов вчасно, не вимагається (постанова Верховного Суду від 22.09.2022 у справі №920/724/21). Питання застосування строків позовної давності в період дії карантину та воєнного стану неодноразово було предметом розгляду Верховним Судом. Так, у постанові №903/877/20 (903/933/23) від 17.04.2024, Верховний Суд вважає, що оскільки з 02.04.2020 набрав чинності Закон, згідно з яким в Україні запроваджений з 12.03.2020 загальнодержавний карантин, який тривав до 30.06.2023, а з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, який діяв на усій території України і станом на 29.08.2023 (дата подання позовної заяви), ліквідатор Боржника (позивач) звернувся з вимогами до суду першої інстанції в межах позовної давності. Таким чином, позивачем не пропущена визначена чинним законодавством позовна давність, у зв`язку з чим висновки судів попередніх інстанцій щодо її пропуску є помилковими, а, відтак, оцінка наявності поважних причин пропуску позовної давності є безпідставною. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду №906/871/21 від 12.06.2024, №910/11759/22 від 11.09.2024, №337/1294/23 від 07.08.2024, та ін. Зважаючи на судову практику, можна зробити висновок, що суди, розглядаючи питання про застосування строків позовної давності, прямо застосовують норми Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо продовження строку позовної давності на період карантину та воєнного стану в Україні. Зважаючи на викладене, строки позовної давності у вказаному спорі не пропущені, а тому заява про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає. Згідно поданого відзиву на позовну заяву відповідач вважає її безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Даними позовними вимогами порушується право власності Відповідача на його майно шляхом позбавлення доступу до нього в інший законний спосіб, окрім як використати територію, на яку прав немає, підбиваючи до скоєння правопорушення. При цьому статтею 627 ЦК України передбачено що, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Отже договори, зокрема і договір оренди, за своєю суттю є добровільними правочинами, обов`язковою умовою якого є вільне волевиявлення сторін. Крім цього, на вказаній земельній ділянці площею 0,9452 га (майже гектар) розміщені також інші об`єкти нерухомості, які належать на праві власності іншим особам. Вважає безпідставним нарахування Відповідачу орендної плати пропорційно його частці загальної площі нерухомості, розміщеної на спірній земельній ділянці. Таке нарахування суперечить принципам справедливості. Адже Позивачем не доведено що Відповідач, здійснюючи право власності на своє нерухоме майно, користувався саме територією, яка складає 49,30% всієї земельної ділянки, на якій це майно розміщено. Тим більше потрібно враховувати, що на даній земельній ділянці розміщенні приміщення, які належать іншим особам. Тобто вони теж користуються цією територією, розміщують на ній свій транспорт, обладнання та ін.. При цьому Відповідач на даній земельній ділянці не проводить ніякої господарської діяльності, по суті не користується навіть прилеглою територією. Таким чином, припущення позивача про те, що відповідач використовує 49,30% сформованої земельної ділянки, на якій розміщений склад, є недоведеним та хибним, відтак, стягнення з нього орендної плати за використання спірної території є безпідставним. Нарахування суми оренди Відповідачу, виходячи з земельної ділянки, яка була сформована в один об`єкт цивільних прав ще тоді, коли на ній були об`єкти права власності однієї особи, є несправедливим та незаконним. Зазначає, що при розгляді справ про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, одне з ключових значень має площа земельної ділянки, яку фактично використовує відповідач і підтвердження її відповідними доказами, а не просто факт формування земельної ділянки в один об`єкт цивільних прав з відповідною площею. Для правильного, чіткого та справедливого встановлення розміру орендної плати за землю, на якій розміщене приміщення, що належить на праві власності [PERSON] , під дане приміщення мала б бути виокремлена та сформована окрема земельна ділянка з визначенням її площі, меж та внесенням інформації про неї до Державного земельного кадастру. Отже, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі. Проте територія, на якій знаходиться приміщення, що належить [PERSON] , не була виокремлена в окрему земельну ділянку. А отже договір оренди на неї ніяк не міг бути укладеним. Тому позовні вимоги про стягнення орендної плати за користування ще не сформованою земельною ділянкою є передчасними та несправедливими. Спершу мало б вирішуватися питання саме про виокремлення земельної ділянки в окремий об`єкт з присвоєнням їй кадастрового номера. Вважає неможливим нарахування орендної плати по аналогії положення пункту 286.6 статті 286 Податкового кодексу України, де зазначено, що за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб пропорційно належній частці кожної особи. Тут потрібно враховувати що на спірній земельній ділянці знаходяться окремі нежитлові будівлі, які перебувають у власності різних осіб, що виключає можливість застосування пропорційного підходу передбаченого даною нормою права. Окрім цього в зазначеній статті мова йде про прибудинкові території, тобто ті, які використовуються спільно усіма власниками. Отже, в даному випадку пропорційний підхід не може бути застосований, а ні для визначення площі земельної ділянки, яку використовує Відповідач, а ні для визначення розміру безпідставно збережених останнім коштів. Застосування даної аналогії є нелогічним та несправедливим, адже в даному випадку мають місце зовсім різні за своєю суттю правовідносини. У зв`язку з тим, що позовна заява не містить належних та допустимих доказів на підтвердження розміру площі земельної ділянки, яку використовує відповідач, та безпосередньо обставин щодо її фактичного використання відповідачем, що тягне за собою безпідставність та недоведеність розрахунку безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, то така позовна заява не підлягає задоволенню. Також вважає, що дану позовну заяву подано неналежною особою, а саме: заступником керівника Прилуцької окружної прокуратури Бондарем А. в інтересах держави в особі Прилуцької міської Ради Чернігівської області. Згідно поданої відповіді на відзив заступник керівника Прилуцької окружної прокуратури зазначає, що з 04.06.2018 (з дати набуття права власності на об`єкт нерухомості) [PERSON] став фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок належним чином оформити право користування земельною ділянкою та сплатити за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташоване. До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими. З вказаного можна дійти до висновку, що з дати набуття права власності на об`єкт нерухомого майна у відповідача виник обов`язок належно оформити правовідносини щодо користування земельною ділянкою (укласти відповідний договір та оформити речові права на земельну ділянку), а також обов`язок сплачувати за користування земельною ділянкою, на якій розташоване майно. Так, договором дарування №1174 від 04.06.2018 передбачено, що нежитлова будівля склад розміщена на земельній ділянці, площею 0,9452 га, кадастровий номер якої 7410700000:04:004:0209, цільове призначення - землі промисловості, транспорт зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Зважаючи на викладене, земельна ділянка на якій розміщений об`єкт нерухомого майна, належний відповідачу з кадастровим номером 7410700000:04:004:0209 сформованою у розумінні ст. 79-1 ЗК України, а тому твердження відповідача про несформованість земельної ділянки не заслуговують на увагу. З моменту оформлення права власності на будівлю, саме [PERSON] зобов`язаний був вживати дії, спрямовані на оформлення правовідносин щодо користування земельною ділянкою (укласти відповідний договір та оформити речові права на земельну ділянку). Саме в цьому випадку, за зверненням самого відповідача при розробленні документації із землеустрою, була б сформована земельна ділянка лише під тим об`єктом нерухомості, який перебуває у його власності. Разом з цим, згідно матеріалів інвентаризаційної справи об`єктів нерухомого майна, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , встановлено, що право власності на будівлі та споруди, розташовані за вказаною адресою належать на праві колективної власності спільному підприємству Прилуцького району заготівельно-виробничого об`єднання (на підставі Свідоцтва на право власності №5150 від 20.03.2000 (будівля контори, двох складів, двох вісових, будівлі побутового призначення, вбиральні) та №104 від 28.09.2001 (будівля гаражу). Таким чином, об`єкти нерухомого майна, які розміщені на земельній ділянці з кадастровим номером 7410700000:04:004:0209 перебувають у власності [PERSON] та Спільного підприємства Прилуцького району заготівельно-виробничого об`єднання. Згідно матеріалів інвентаризаційної справи об`єктів нерухомого майна розміщених за вказаною адресою, встановлено, що загальна площа нерухомості, що перебуває у власності Спільного підприємства Прилуцького району заготівельно-виробничого об`єднання становить 717,5 кв.м. (А1 197,2 кв.м., Б-1 127,5 кв.м., В-1 29,4 кв.м., Г-1 313 кв.м., Д-1 35,3 кв.м., Е-1 11,1 кв.м., У-1 4,0 кв.м.). Площа об`єкта нерухомого майна, що перебуває на праві власності відповідача становить 697,7 кв.м. Таким чином, з урахуванням вимог п.286.6 статті 286 Податкового кодексу України, можна встановити, що частка відповідача у власності на нерухоме майно, яке розміщене на земельній ділянці становить 49,30%, яка відповідачем не оспорюється. Прилуцькою міською радою проведено розрахунок розміру безпідставно збережених коштів орендної плати з урахуванням частки власності відповідача, яка розміщена на вказаній ділянці. Зважаючи на викладене, сума коштів, які підлягають стягненню з відповідача становить 141\~249,56 грн. Згідно письмової заяви прокурор просив розгляд справи проводити без його участі. Позовні вимоги підтримують, просять суд їх задовольнити. Представник Прилуцької міської ради Чернігівської області у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно поданої письмової заяви позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Справу просять розглядати без їхньої участі. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Зибінська Г.В. у судове засідання також не з`явились, згідно поданих заяв та відзивів на позов, просять справу розглядати без їхньої участі. Позовні вимоги не визнають в повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Відповідно до ч.2 ст.\~247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази по справі та оцінивши їх сукупності, приходить до наступного висновку. Частиною 2 статті 4 ЦПК України визначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Крім органів, зазначених у статті 55 Конституції України, відповідно до окремих актів законодавства України здійснюють захист прав та інтересів або сприяють їх захисту, зокрема, й органи прокуратури, на які статтею 131-1 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом. Чинним законодавством передбачено, що прокуратура України становить єдину систему, яка здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави. Функції прокуратури України здійснюються виключно прокурорами. Таким чином, прокурор має відповідний спеціальний статус, який дозволяє, у виключних випадках, звертатися до суду на захист інтересів держави. Право звернення прокурора до суду в інтересах держави передбачено ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 56 ЦПК України. Згідно ч.3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Таким чином, наведені вище положення передбачають право прокурора здійснювати представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади без будь-яких застережень щодо причин, через які цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист законних інтересів держави. Стаття 24 Закону України «Про прокуратуру» закріплює, що право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, їх першим заступникам та заступникам, прокурорам Спеціалізованої антикорупційної прокуратури. У разі звернення прокурора до суду з позовною заявою в інтересах держави, останній виконує свою конституційну функцію, передбачену ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Право подання такої заяви, як це чітко передбачено ст.24 вищевказаного Закону, належить у тому числі і заступникам керівників окружних прокуратур. Також Конституційний Суд України визначив, що інтереси держави є оціночним поняттям, тому прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає в чому відбулось чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необгрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17. Статтею 7 Конституції України закріплено, що в Україні визначається і гарантується місцеве самоврядування. Згідно зі ст. 142 Конституції України матеріальною та фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку (ст. 145 Конституції України). Відповідно до ч.5, 6 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Звертаючись до суду з позовом, заступник керівника Прилуцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Прилуцької міської ради посилався на те, що органом місцевого самоврядування протягом тривалого часу не вживались заходи цивільно-правового характеру щодо стягнення недотриманих коштів у вигляді орендної плати до місцевого бюджету з [PERSON] . У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 у справі №912/2385/18 зазначено, що звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення Інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо. З огляду на викладене, враховуючи, що прокуратурою в порядку положень ст.23 Закону України «Про прокуратуру» акцентувалася увага на наявність підстав для захисту інтересів територіальної громади та необхідність вжиття заходів цивільно-правового характеру щодо стягнення недоотриманих коштів у вигляді орендної плати до місцевого бюджету з [PERSON] , проте, міська рада повідомила, що не зверталася до суду з позовом про стягнення коштів за значний період часу, що виходить за межі встановлено строку позовної давності, що свідчить про невиконання нею покладених обов`язків щодо захисту інтересів держави, та у відповідності до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», є безумовною підставою для представництва прокурором інтересів держави в особі Прилуцької міської ради у справі шляхом подання відповідного позову до суду в межах строку позовної давності. Перевіряючи аргументи позову по суті вимог, суд враховує наступне. Земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», іншими нормативно-правовими актами, а також договором оренди землі. Положеннями ст.ст. 13, 14, 142, 143, 145 Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування, зокрема, управляють майном, що є в комунальній власності; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону. Відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Відповідно до ст.ст. 122-124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі - продажу права оренди земельної ділянки. Положеннями ч.ч.1, 2 ст. 120 Земельного кодексу України встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч 2 ст. 120 Земельного кодексу України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (п.«е» ч.1 ст. 141 Земельного кодексу України). Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 Земельного кодексу України). До особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить згідно ст. 377 ЦК України право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Отже, виходячи із вищенаведених приписів законодавства, у разі переходу права власності на об`єкт нерухомого майна право користування земельною ділянкою припиняється і до набувача цього майна, розташованого на земельній ділянці, переходять ті права на відповідну земельну ділянку, які належали відчужувачу - права власності або права користування. Плата за землю - це місцевий податок в складі податку на нерухоме майно, вона є обов`язковою до запровадження сільськими, селищними, міськими радами та радами об`єднаних територіальних громад і в повному обсязі зараховується до відповідних місцевих бюджетів. Податковий кодекс України регулює справляння плати за землю лише у двох її формах - земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності. Власники земельних ділянок, власники земельних часток (паїв) та постійні землекористувачі є платниками земельного податку, а орендарі земель державної та комунальної власності - орендної плати за такі земельні ділянки. Використання землі в Україні згідно ст. 206 Земельного кодексу України, ст. 270 Податкового кодексу є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати. Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Коли орендодавцем земельної ділянки виступає відповідний орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування, орендар самостійно сплачує орендну плату за землю до бюджету і граничний розмір такої плати (як нижня, так і верхня межа) регламентується п.288.5 ст. 288 Податкового кодексу України. Таким чином, орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності за приписами податкового законодавства України є однією із форм плати за землю в складі податку на майно, яке належить до переліку місцевих податків, і справляється відповідно до ст. 288 цього Кодексу. За змістом 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 вказаного Кодексу орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - це обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Відповідно до п.287.1 ст. 287 Податкового кодексу України плату за землю сплачують власники землі та землекористувачі з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. При переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку (п.287.6 ст. 287 Податкового кодексу України). Відносини, які виникають в зв`язку із безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права, є предметом регулювання глави 83 ЦК України. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно (ст. 1212 ЦК України). Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до ст. 1214 ЦК України відповідач міг дізнатися про володіння майном без достатньої правової підстави з моменту набуття права власності на об`єкти нерухомості, розташовані на земельній ділянці за вищевказаною адресою. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Судом установлено, що відповідно до копії нотаріально посвідченого договору дарування від 04.06.2018 [PERSON] передала безоплатно, а [PERSON] прийняв у власність, як дарунок, нежитлову будівлю, склад, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка розміщена на земельній ділянці площею 0,9452га, кадастровий номер земельної ділянки 7410700000:04:004:0209, (а.с.11,12). Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №126236562 від 04.06.2018 та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав №392339244 від 26.08.2024, [PERSON] є власником нежитлової будівлі, склад, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.13,14). Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав №392338870 від 26.08.2024 вбачається, що власником земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 0,9452га, кадастровий номер 7410700000:04:004:0209, цільове призначення: землі промисловості, для обслуговування будівель та споруд є орган державної влади, Прилуцька міська рада Чернігівської області, код ЄДРПОУ:34209057, країна реєстрації: Україна, адреса: Україна, Чернігівська обл., м. Прилуки, вул. Незалежності, буд.82 (а.с.15). У відповідності до вимог ч.11 ст. 120 ЗК України якщо об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), інша будівля або споруда), незавершеного будівництва розміщений на земельній ділянці державної або комунальної власності, що не перебуває у користуванні, набувач такого об`єкта нерухомого майна зобов`язаний протягом 30 днів з дня державної реєстрації права власності на такий об`єкт звернутися до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, що належить йому на праві власності, у порядку, передбаченому статтями 118, 123 або 128 цього Кодексу. Таким чином, з 04.06.2018 (з дати набуття права власності на об`єкт нерухомості) [PERSON] став фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок належним чином оформити право користування земельною ділянкою та сплатити за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташоване. До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими (Вказаний Висновок викладений Верховним Судом у справі №922/2060/20). З вказаного можна дійти до висновку, що з дати набуття права власності на об`єкт нерухомого майна у відповідача виник обов`язок належно оформити правовідносини щодо користування земельною ділянкою (укласти відповідний договір та оформити речові права на земельну ділянку), а також обов`язок сплачувати за користування земельною ділянкою, на якій розташоване майно. Крім цього, у відповідності до висновку Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі №910/18560/16 (провадження №12-143г18, пункти 8.5, 8.17) відповідно до принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній, З урахуванням отриманої інформації, 24.06.2024 та 05.08.2024 Прилуцька окружна прокуратура звернулась до Прилуцького міського голови із листом в якому просить надати актуальний розрахунок безпідставно збережених коштів орендної плати за період з 04.06.2018 по 01.02.2021, а також зазначити чи вживались заходи, спрямовані на стягнення вказаних коштів з [PERSON] , в тому числі шляхом звернення до суду для стягнення коштів (а.с.22,27). Згідно інформаційної довідки Прилуцької міської ради Чернігівської області від 19 липня 2024 року за №3435-24 щодо недоотриманих коштів орендної плати за земельну ділянку, Прилуцька міська рада надала розрахунок недоотриманих коштів до місцевого бюджету у вигляді безпідставно збережених коштів орендної плати [PERSON] з урахуванням його частки у праві власності на будівлі, розміщені на земельній ділянці по [ADDRESS] (кадастровий номер земельної ділянки 7410700000:04:004:0209) за період з 04.06.2018 по 01.02.2021 (а.с.23). Згідно довідки Прилуцької міської ради Чернігівської області №02-16/5445, наданої 13.08.2024 Прилуцькій окружній прокуратурі вбачається, що станом на 10.08.2024 [PERSON] договору оренди земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] з міською радою не уклав. Кошти за використання вказаної земельної ділянки без правовсталовлюючих документів не сплавив. Прилуцька міська рада з позовними вимогами по даному питанню до суду не зверталася. На підставі викладеного Прилуцька міська рада не заперечу щодо звернення прокурора Прилуцької окружної прокуратури з цивільним позовом щодо стягнення з [PERSON] коштів в сумі 146\~253,43 грн. за використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів в період червня 2018 року по січень 2021 року (а.с.28-29). Відповідно до Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 14 серпня 2024 року вбачається, що земельна ділянка площею 9\~452 м2, кадастровий номер 7410700000:04:004:0209, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; категорія земель: землі промисловості, транспорту, енергетичних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення; цільове призначення: 11.02 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості; нормативна грошова оцінка земельної ділянки станом на 23.04.2024 складає 5 651 254,7 грн. (а.с.17, зворот). Відповідно до копії витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за 2018 рік, нормативна грошова оцінка земельної ділянки, кадастровий номер 7410700000:04:004:0209 складає 3 708 870,28 грн. (а.с.25). Відповідно до копії витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за 2019 рік, нормативна грошова оцінка земельної ділянки, кадастровий номер 7410700000:04:004:0209 складає 3 708 870,28 грн. (а.с.24). Відповідно до копії витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за 2020 рік, нормативна грошова оцінка земельної ділянки, кадастровий номер 7410700000:04:004:0209 складає 3 708 870,28 грн. (а.с.26). Рішенням Прилуцької міської ради Чернігівської області №15 від 23 квітня 2018 року про внесення змін до рішення міської ради від 08 жовтня 2015 року №4 «Про місцеві податки і збори» (95 сесія 6 скликання), з метою ефективного наповнення доходної частини бюджету та в інтересах територіальної громади міста міська рада вирішила внести зміни до положення про плату за землю та затвердила в новій редакції Перелік запроваджених місцевих податків і зборів, розмір їх ставок та платники, відповідно до якого встановлено, що ставка орендної плати за користування земельними ділянками від грошової оцінки землі встановлена у розмірі 3 % за земельні ділянки промислового призначення (а.с.18-21). З матеріалів справи вбачається, що об`єкти нерухомого майна, які розміщені на земельній ділянці з кадастровим номером 7410700000:04:004:0209 перебувають у власності [PERSON] та Спільного підприємства Прилуцького району заготівельно-виробничого об`єднання. Проте, [PERSON] маючи у приватній власності нежитлову будівлю загальною площею 697,7 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , в період часу з червня 2018 року до грудня 2020 року користувався земельною ділянкою з кадастровим номером 7410700000:04:004:0209, площею 0,9452 га, призначеною для обслуговування вказаної нежитлової будівлі, без оформленого договору оренди на неї з Прилуцькою міською радою та державної реєстрації такого права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до пункту 286.6 статті 286 Податкового кодексу України за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі. За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території. Відповідно до частини 4 статті 120 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Так, переглядаючи справу у справі №922/2095/21, Верховний Суд у постанові від 21.03.2023 зазначив, що за відсутності іншої норми права, яка б урегульовувала подібні правовідносини (якщо на спірній земельній ділянці знаходяться окремі нежитлові будівлі, які перебувають у власності різних осіб), суд апеляційної інстанції вважав обґрунтованим та правомірним застосування у наведеному випадку пункту 286.6 статті 286 Податкового кодексу України за аналогією у спірних правовідносинах та дійшов висновку, що розрахувати суми безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою для кожної з кількох осіб пропорційно їх часткам у праві власності на нерухомість, яка знаходиться на такій земельній ділянці, можливо, а тому розрахунок позовних вимог, який містить у собі саме такий алгоритм, не суперечить вимогам закону, є раціональним та справедливим. Суд апеляційної інстанції також зазначив, що в силу положень частини 1 статті 93 та статей 125, 206 Земельного кодексу України іншим шляхом спірні правовідносини можуть бути врегульовані тільки за взаємною згодою сторін шляхом укладення відповідного договору оренди земельної ділянки, у тому числі за результатом поділу спірної земельної ділянки (за наявності технічної можливості, з урахуванням фактичного розташування належних відповідачам будівель). Проте судами у цій справі не встановлено обставини, які би свідчили про виконання відповідачами свого обов`язку з належного оформлення та державної реєстрації речового права користування земельною ділянкою під нерухомим майном. Таким чином, Верховний Суд не бачить жодних перешкод для застосування цієї норми права (за аналогією) у спірних правовідносинах і як наслідок з цього доходить до висновку (відповідаючи на ключове питання спору), що розрахувати суми безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою для кожної з кількох осіб пропорційно їх часткам у праві власності на нерухомість, яка знаходиться на такій земельній ділянці можливо, а тому розрахунок позовних вимог, який містить у собі саме такий алгоритм, не суперечить вимогам закону, є раціональним та справедливим (Постанова Верховного суду у справі №922/2095/21 від 21.03.2023). Вказані висновки були підтверджені Верховним Судом, зокрема, у постановах від 17.08.2022 у справі №922/1646/20, від 04.10.2022 у справі №922/2828/20; від 16.06.2021 у справі №922/1646/20. Згідно матеріалів інвентаризаційної справи об`єктів нерухомого майна розміщених за вказаною адресою, встановлено, що загальна площа нерухомості, що перебуває у власності Спільного підприємства Прилуцького району заготівельно-виробничого об`єднання становить 717,5 кв.м. (А1 - 197,2 кв.м., Б-1 - 127,5 кв.м., В-1 - 29,4 кв.м., Г-1 - 313 кв.м., Д-1 - 35,3 кв.м., Е-1 - 11,1 кв.м., У-1 - 4,0 кв.м.). Площа об`єкту нерухомого майна, що перебуває на праві власності відповідача становить 697,7 кв.м. Таким чином, з урахуванням вимог п.286.6 ст. 286 Податкового кодексу України можна встановити, що частка відповідача у власності на нерухоме майно, яке розміщене на земельній ділянці становить 49,30%, отже сума коштів не отримана Прилуцькою міською радою Чернігівської області, як власнику доходів у вигляді орендної плати становить 141\~249,56 грн. Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об`єкту нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою. Разом з тим для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 Цивільного кодексу України). Отже, незалежно від наявності вини в поведінці Відповідача, сам факт несплати ним за користування земельною ділянкою у встановленому законодавчими актами розмірі, свідчить про втрату Позивачем майна. Верховним Судом неодноразово зазначалося, зокрема у постановах від 29.01.2019 у справах №922/536/18, від 12.04.2019 у справі №922/981/18, що при розгляді позову про стягнення безпідставно збережених коштів у виді недоотриманої орендної плати, встановленню підлягає, зокрема, факт того, чи є земельна ділянка, за фактичне користування якою Позивач просить стягнути безпідставно збережені кошти, сформованим об`єктом цивільних прав протягом усього періоду, зазначеного у позові. У випадку відсутності сформованості спірної земельної ділянки, як об`єкту цивільних прав вказане свідчить про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. За змістом ч.ч.1-4, 9 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок ;\~шляхом визначення\~меж земельних\~ділянок державної\~чи комунальної\~власності за\~проектами землеустрою\~щодо впорядкування\~територій населених\~пунктів,\~проектами землеустрою\~щодо впорядкування\~території для\~містобудівних потреб,\~проектами землеустрою\~щодо приватизації\~земель державних\~і комунальних\~сільськогосподарських підприємств,\~установ та\~організацій;\~шляхом інвентаризації\~земель державної\~чи комунальної\~власності у\~випадках,\~передбачених законом;\~за проектами\~землеустрою щодо\~організації території\~земельних часток\~(паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Отже, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння: кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі (правовий висновок викладений також в постанові Верховного Суду 10.02.2020 року у справі №922/981/18). З аналізу інформації з Державного земельного кадастру земель ділянка з кадастровим номером 7410700000:04:004:0209 площею 0,9452га сформована та зареєстрована в Державному земельному кадастрі на підставі розробленої документації із землеустрою ФОП [PERSON] . Власником даної земельної ділянки є територіальна громада в особі Прилуцької міські ради, у відповідності до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.17). Отже, [PERSON] не є власником чи постійним землекористувачем земельної ділянки з кадастровим номером 7410700000:04:004:0209, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата. Податковим кодексом України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов`язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною (ст.ст. 14.1.125, 14.1.136, 288.5 Податкового кодексу України). Таким чином, відповідач у період з червня 2018 року до грудня 2020 року не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою, за відсутності укладеного договору, у встановленому законодавчими актами розмірі, фактично збільшив свої доходи, а позивач втратив належне йому майно кошти від орендної плати. Рішенням Прилуцького міськрайоного суду від 24.07.2024 у провадженні №2/742/578/24 (єдиний унікальний №742/1178/24) частково задоволено позов заступника керівника\~Прилуцької окружної\~прокуратури в\~інтересах держави,\~в особі\~Прилуцької міської\~ради Чернігівської\~області до\~ [PERSON] про\~стягнення безпідставно\~збережених коштів\~у вигляді\~орендної плати\~за землю. Стягнуто безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 146\~508\~грн.\~86\~коп. з [PERSON] на користь Прилуцької міської ради. Стягнуто понесені витрати на сплату судового збору у сумі 2199 грн. 98 коп. В іншій частині позову, відмовлено. Відповідно до Постанови Чернігівського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року, рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 липня 2024 року, залишено без змін. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування ч.1 ст.77 ЦПК України. Згідно із положеннями ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стороною відповідача, всупереч процесуального обов`язку, не надано в судове засідання доказів, які б вказували на сплату орендної плати та не спростовано суму заборгованості перед позивачем. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] не оформивши право користування земельною ділянкою комунальної власності, на якій розташоване належне йому нерухоме майно, як фактичний користувач земельної ділянки використовував її у період з червня 2018 року до грудня 2020 року, без належних на те правових підстав, і без сплати орендної плати у загальній сумі 141\~249 грн. 56 коп., яка є безпідставно набутими та збереженими коштами за користування земельною ділянкою площею 0,4660 га (0,9452га х 49,30%) з кадастровим номером 7410700000:04:004:0209, у зв`язку з чим зобов`язаний їх відшкодувати позивачу - власникові цієї земельної ділянки, тобто Прилуцькій міській раді. Щодо застосування строку позовної давності суд зазначає наступне. Нормою ч.3 ст.\~267\~ЦК України установлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Відповідач, заперечуючи проти позову, подав клопотання про застосування строку позовної давності до заявлених позовних вимог. У відповідності до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Загальні строки позовної давності є абстрактними, поширюються на всі цивільні правовідносини, за винятком тих, щодо яких законом встановлений інший строк або які взагалі виведені з-під дії строків позовної давності. Загальний строк позовної давності складає три роки і не залежить від суб`єктного складу правовідносин (стаття 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність визначена статтею 258 ЦК України. Як свідчать матеріали справи, датою звернення позивача із даною позовною заявою до суду є 09 вересня 2024 року. Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ (далі Указ) в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року та діє до теперішнього часу. Згідно пунктів 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Таким чином, з огляду на приписи статей 256, 257 ЦК України, на Постанову Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», та Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 воєнний стан з 24 лютого 2022 року, та пункти 12, 19 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України, а також на встановлені судом обставини, трирічний строк позовної давності щодо вимог у даній справі позивач не пропустив. Вирішуючи питання про судові витрати, суд бере до уваги, що відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено в повному обсязі, то з відповідача на користь прокуратури необхідно стягнути 3\~028 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved