Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-19 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ) про стягнення грошових коштів в сумі 1 000,00 доларів США, що підтверджується розпискою від 30.10.2023 року, яку відповідач написала власноручно. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в жовтні 2023 року рієлтор [PERSON] та [PERSON] уклали договір про надання рієлторських послуг щодо продажу квартири [ADDRESS] . Позивач звернулася за оголошенням про продаж квартири та сконтактувала з рієлтором [PERSON] , з метою забезпечення першочергового права на купівлю квартири [PERSON] запропонувала їй, як потенційному покупцю, здійснити авансовий платіж. 30.10.2023 року вона передала [PERSON] суму коштів у розмірі 1 000,00 доларів США, що підтверджується розпискою. У даній розписці було погоджено, що загальна вартість квартири становить 70 000,00 доларів США, також сторони передбачили умову щодо терміну укладення договору купівлі-продажу квартири, зокрема вчинити даний правочин до 29.12.2023 року. Вважає, що [PERSON] безпідставно привласнила кошти, які їй були передані, оскільки вказані кошти не були передані продавцю [PERSON] . Вказує, що такі кошти не можна вважати оплатою за надання рієлторських послуг, тому що між нею та [PERSON] не виникали будь-які договірні правовідносини. Також вказує, що передані кошти не можна вважати авансовим платежем чи завдатком, оскільки їх суму не було включено у загальну вартість квартири. Підтвердженням вартості квартири є розписка [PERSON] від 20.12.2023 року про те, що продавець [PERSON] отримав від покупця [PERSON] повну вартість квартири, що еквівалентно 70 000,00 доларів США, за курсом, які сторони погодили на день укладення договору. Також вказує, що [PERSON] не мала належних повноважень діяти від імені продавця з метою отримання авансового платежу, оскільки остання не є стороною договірних правовідносин чи законним представником продавця та не діяла на підставі нотаріально посвідченої довіреності чи договору доручення. Зауважує, що вона неодноразово в усній формі зверталась до відповідача з проханням повернути безпідставно отримані кошти, однак отримувала необгрунтовану відмову. Вважає, що між нею та відповідачем не виникало будь-яких правовідносин договірного характеру, а тому відповідач безпідставно набула грошові кошти у розмірі 1 000,00 доларів США. Враховуючи ту обставину, що відповідач на неодноразові звернення грошові кошти не повернула, просить суд стягнути з останньої вказану суму безпідставно отриманих коштів. Крім того, просить стягнути з відповідача сплачений судовий збір та витрати на правничу допомогу. Ухвалою суду від 28 жовтня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження та призначено розгляд справи у судовому засіданні. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, в заявах від 20.01.2025 року просили розгляд справи проводити за їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, щодо ухвалення заочного рішення не заперечили. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, хоча вчасно та належним чином повідомлялася про час, дату та місце розгляду справи. Відповідно ч. 8 ст. 128, п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України відповідачу будо направлено ухвалу про відкриття провадження у справі та позовну заяву з додатками до неї та роз`яснено право подати відзив на позовну заяву і всі наявні докази, що підтверджують заперечення проти позову протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії ухвали суду про відкриття провадження у справі. Відповідач у встановлений строк відзив на позов не подала. Згідно електронного сайту Луцького міськрайонного суду Волинської області користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин, інформацію про призначені судові засідання. Розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. За погодженням позивача та представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити, з таких підстав. Судом встановлено, що 30.10.2023 року відповідачем одержано від позивача грошові кошти, як авансову суму у розмірі 1 000,00 доларів США готівкою. Наведена обставина підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою від 30.10.2023 року, яку відповідач написала власноручно та сторонами не заперечується (а.с. 13). 30.11.2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Рачковою Т.О. за №4941 (а.с. 14-15). Також, 30.11.2023 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Рачковою Т.О. було нотаріально засвідчено заяву [PERSON] за №4950, якою підтверджно той факт, що [PERSON] здійснила повний розрахунок за куплену у нього квартиру (а.с. 16). Як вбачається з розписки від 20.12.2023 року при продажі квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] отримав від [PERSON] повну вартість у сумі 70 000,00 доларів США (а.с. 17). Позивач зверталась до відповідача з проханням повернути безпідставно отримані кошти, що підтверджується заявою про повернення коштів від 27.01.2024 року, яку відповідачу було надіслано за робочою адресою, однак позивач не отримала жодної відповіді (а.с. 18-19). Станом на час розгляду справи відповідач не повернула грошові кошти у розмірі 1 000,00 доларів США, що стало причиною звернення до суду з позовною заявою. Надаючи оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з таких норм права. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 3 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом ст. 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності: ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Статтею 571 ЦК України встановлено правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком. Зокрема, якщо порушення зобов?язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов?язання сталося з вини кредитора, він зобов?язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. У постанові Верховного Суду у справі №1519/2-5034/11 від 05.09.2022 року, роз?яснено, що ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов?язання. На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов?язання. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 13.02.2013 року у справі №6/176цс12, а також висновками, наведеними у постановах Верховного Суду від 01.10.2020 року у справі №361/8331/18, 13.01.2021 року у справі №686/6823/14-ц, 08.04.2021 року у справі №640/19696/17. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов?язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов?язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 2 статті 237 ЦК України визначено, що не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Загальне правило частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах: отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності отримання такого виконання. Під правовою підставою збагачення повинна розумітися певна економічна мета надання майна, легітимізована відповідним юридичним фактом, або така, що ґрунтується безпосередньо на законі. Одночасна наявність цих двох елементів: відповідність збагачення економічній меті надання майна, юридичного факту (норми закону), що легітимізує цю мету є необхідною для того, щоб збагачення однієї особи за рахунок іншої вважалося підставним та правомірним. Встановлено, що [PERSON] передала [PERSON] суму коштів у розмірі 1 000,00 доларів США, з метою забезпечення першочергового права на купівлю квартири, які мали бути зараховані у загальну вартість квартири, однак [PERSON] вказані кошти не передала продавцю [PERSON] . У особи виникає зобов`язання повернути отримане майно, зокрема, грошові кошти, згідно зі статтею 1212 ЦПК України, як безпідставно набуте, якщо особа отримала їх без правової підстави, за відсутності договірних правовідносин щодо цього майна. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 439/1683/18. Доказів того, що між сторонами існують будь-які договірні правовідносини, у матеріалах справи немає. У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави, у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Положення частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання. Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 357/8975/20. Таким чином, оскільки по справі встановлено, що спірні правовідносини не є договірними, тому заявлені [PERSON] позовні вимоги повинні вирішуватися відповідно до статті 1212 ЦК України. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц. Отже, проаналізувавши зібрані та досліджені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про необхідність стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно набутих коштів у сумі 1 000,00 доларів США. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке. Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу, проведенням експертиз, а також інші витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. В той же час, відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. В підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач долучає до матеріалів справи копії договору про надання правової допомоги адвоката від 11.01.2024 року, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, ордера на надання правничої допомоги серії АС №1112441 від 15.03.2024 року, квитанцію до прибуткового касового ордера №3 від 25.01.2024 року, акту приймання-передачі наданих послуг згідно договору про надання правової допомоги від 25.01.2024 року, розрахунок понесених та очікуваних витрат (а.с. 10-12, 23-25). Суд зауважує, що у акті приймання-передачі наданих послуг згідно договору про надання правової допомоги від 25.01.2024 року описано характер наданих послуг, кількість годин, потрачених на їх виконання та вартість останніх. З огляду на співрозмірність витрат на оплату послуг адвоката, пов`язаних із захистом прав та представництвом інтересів позивача у даній конкретній справі, враховуючи характер спору, участь адвоката у справі, кількість судових засідань, суд вважає обґрунтованим та об`єктивним, і таким, що підпадає під критерій розумності, а також відповідає розміру ціни позову, розмір витрат на правову допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у сумі 5 000,00 грн. Крім того, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір в сумі 1 211,20 грн.

Outcome: approved