Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-27 00:00:00

31 жовтня 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа Виконавчий комітет Миргородської міської ради, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав. Свій позов мотивував тим, що 25 листопада 2009 року між ним, [PERSON] , та [PERSON] було укладено шлюб. Від цього шлюбу у них народилася дитина: [PERSON] , [INFO] . У подальшому, сімейне життя поступово погіршувалося, що в кінцевому призвело до фактичного припинення будь-яких відносин. Рішенням Миргородського міськрайонного суду від 23.06.2016 шлюб між позивачем та [PERSON] було розірвано. Окрім того, рішенням Миргородського міськрайонного суду від 06.10.2017 із [PERSON] було стягнуто на користь позивача аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , у розмірі частини всіх видів доходу відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У подальшому, рішенням Миргородського міськрайонного суду від 06.09.2018 позовна заява [PERSON] , про визначення місця проживання малолітнього сина разом із батьком, задоволена в повному обсязі. З моменту припинення відносин відповідач не проявляє жодного інтересу до дитини. Не лише не надає матеріальної допомоги, але й не цікавиться її життям, станом здоров`я, розвитком. Таким чином, [PERSON] не бере участі у вихованні та утриманні дитини, тобто покладених законом на батьків обов`язків не виконує. Повним доглядом та утриманням дитини позивач займається самостійно без участі відповідача. Зі слів рідних [PERSON] , вона на теперішній час проживає в російській федерації та повертатися до України не збирається. Просив позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно дитини: [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 05.11.2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 18.12.2024 року підготовче провадження у справі було закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідачка, сповіщена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила, відзив на позов не надала. Згідно зі ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив і якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи до початку судового засідання подав заяву про розгляд справи за відсутності їх представника. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] є батьками дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 15.02.2010 (а.с. 9). У подальшому між позивачем та відповідачем, згідно рішення Миргородського міськрайонного суду від 23.06.2016, шлюб було розірвано (а.с. 13). З моменту припинення шлюбних відносин та до теперішнього часу повним доглядом та утриманням дитини займається лише батько [PERSON] 24 жовтня 2024 року службою у справах дітей Миргородської міської ради було проведено обстеження умов проживання дитини [PERSON] , [INFO] , та надано акт обстеження умов проживання в якому зазначено, що [PERSON] разом із сином [PERSON] проживають у власному приватному будинку в с. Любівщина. Оселя чиста, свіжа, простора, затишна. Всі кімнати облаштовані необхідними меблями та електропобутовою технікою. Для дитини створені необхідні умови для повноцінного життя та розвитку (а.с. 17). Згідно довідки опорного закладу освіти «Миргородський ліцей №1 імені Панаса Мирного Миргородської міської ради Полтавської області» від 17.10.2024 №05-17/353 зазначено, що [PERSON] , [INFO] , є учнем 9 класу, проживає лише з батьком [PERSON] . [PERSON] постійно відвідує заняття. Батько спілкується з педагогами, цікавиться шкільним життям. Постійно займається лікуванням сина, так як [PERSON] має проблеми зі здоров?ям. Батько спілкується із шкільною медсестрою, сімейним лікарем, виконує їхні рекомендації. Хлопчик виховується в неповній сім?ї. Батьки розлучені. Мати - [PERSON] , не проживає з сином, її не бачили класний керівник, вчителі. Мама контакту з ліцеєм не підтримує. Зі слів хлопчика, мама перебуває за кордоном багато років (а.с. 19). У частинах четвертій - шостій статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Виконавчий комітет Миргородської міської ради Полтавської області, як орган опіки та піклування, надав висновок №4789/01-35 від 18.12.2024 року, в якому зазначив, що у зв`язку із наявністю переконливих доказів невиконання матір`ю батьківських обов`язків, її відсутністю у житті дитини протягом тривалого часу, вважає за доцільне позбавити батьківських прав громадянку [PERSON] , [INFO] , по відношення до її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 45). Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07.12.2006 Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (п. 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (п. 58) У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з ч.ч. 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; хронічно зловживають алкоголем або наркотиками; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] не приймає участі у вихованні, навчанні, лікуванні та утриманні своєї дитини [PERSON] , не забезпечує необхідного харчування, медичний догляд, лікування дитини, не спілкується з сином; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання сином освіти. Згідно роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30.03.2007 року, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негайно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Отже, позбавлення відповідачки [PERSON] батьківських прав на даний момент, приймаючи до уваги конкретні обставини справи, враховуючи свідоме нехтування матір`ю своїми батьківськими обов`язками, що знайшло підтвердження у судовому засіданні, на думку суду є єдиним можливим засобом забезпечення дитині спокійного життя та гармонічного виховання, як того вимагає ст. 150 СК України. Таким чином, у судовому засіданні було встановлено, що відповідачка свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, що є підставою відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення її батьківських прав. Зважаючи на встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про позбавлення [PERSON] батьківських прав обґрунтовані та підлягають задоволенню в інтересах неповнолітньої дитини. При цьому застосовуючи такий крайній захід, як позбавлення батьківських прав, суд також враховує, що у разі зміни обставин, що стали підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав, вона має право бути поновленою у батьківських правах відносно своєї дитини відповідно до положень ст. 169 СК України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved