Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-16 00:00:00

у лютому 2022 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів у розмірі 5000 доларів США та 1500 доларів США відсотків за період прострочення виконання грошового зобов`язання з (01.01.2020 по 31.12.2021 включно), всього 6500 доларів США. В обґрунтовування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 15 грудня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, оформлений борговою розпискою, на підставі якого відповідачу у борг було надано грошові кошти у розмірі 5000 доларів США. Факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується написаною відповідачем власноручно борговою розпискою про отримання коштів від 15.12.2013 року. Відповідно до розписки відповідач отримав у борг 5000 доларів США, із зобов`язанням повернути вказану суму до 13 грудня 2019 року. Крім того, в розписці вказано, що відповідач у випадку прострочення зобов`язується повертати вказану суму з 15 % річних за весь період прострочення. У встановлений строк відповідач свої зобов`язання не виконав, платежів задля погашення заборгованості не здійснено. У зв`язку з простроченням зобов`язання позивач просить додатково стягнути з відповідача 15% річних від суми неповернутої позики за період з 01.01.2020 року по 31.12.2021 року. 05.05.2022 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Герасименка М.В. надійшов відзив на позовну заяву, у якому вказав, що відповідачем розписка не надавалася, текст та підпис виконані іншою особою, оскільки відповідач протягом десяти років проживає за межами території України, а тому фізично не мав змоги видати розписку. Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30.08.2022 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики передано за територіальною підсудністю до Голосіївського районного суду міста Києва. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 12.10.2022 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики прийнято до провадження судді Плахотнюк К.Г. Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження. 26.10.2022 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Герасименка М.В. надійшли додаткові пояснення до відзиву на позов та клопотання про долучення доказів, відповідно до якого, як на підставу для відмови у задоволенні позову останній послався на висновок експерта, складений на його замовлення. 12.02.2024 року від представника позивача [PERSON] - адвоката Петренка О.В. надійшло клопотання про призначення повторної судово-почеркознавчої експертизи. Крім того, у даному клопотанні просив не приймати висновок експерта № 482-15/22, наданий представником відповідача, як доказ на підтвердження зазначених ним заперечень у справі. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 24.06.2024 року визнано обов`язковою явку у судове засідання сторін у справі: [PERSON] , [PERSON] . Зобов`язано позивача надати у судове засідання оригінал розписки від імені [PERSON] від 15.12.2013 року. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 24.10.2024 року повторно визнано обов`язковою явку у судове засідання відповідача у справі [PERSON] . Зобов`язано відповідача [PERSON] : надати суду матеріали з вільними його підписами та почерком, що були зроблені у період з 2012 року по 2014 рік; зробити у судовому засіданні в присутності учасників справи експерементальні зразки підпису та почерку. У судовому засіданні 17.01.2025 року позивач [PERSON] та його представник Кузьмічова -Кисленко Є.В. просили позовні вимоги задовольнити. Суму боргу просили стягнути з відповідача у гривні. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Опанасик В.В. у судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог. При цьому, будь-яких поважних причин неприбуття відповідача у судове засідання не зазначив, доказів на підтвердження неможливості його прибуття не надав. З урахуванням думки позивача та його представника, представника відповідача, суд визнав за можливе завершувати судовий розгляд справи за відсутності відповідача [PERSON] . Заслухавши думку позивача та його представника, представника відповідача , дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що згідно наявної в матеріалах справи копії розписки від 15.12.2013 року, яка відповідає оглянутому в судовому засіданні оригіналу розписки: «Я [PERSON] , паспорт [NUMBER] виданий Голосіївським РВ ГУДМС України в місті Києві 27.06.2013 року, прописаний - [ADDRESS] . Отримав у борг від [PERSON] , паспорт [NUMBER] Смілянським МРВ УМВС України в чернігівській області, 16.01.1998 року. Прописаний [ADDRESS] , 5000 доларів США ( п`ять тисяч), які зобов`язуюсь повернути [PERSON] до 31.12.2019 року без відсотків. У випадку прострочення зобов`язуюсь повернути вказану суму з відсотками 15 % річних за весь період прострочення. Відповідно до положень ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст.ст. 526, 530 ЦК України). Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд має виявити справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Вивчивши зміст розписки від 15.12.2013 року, інші наявні в матеріалах справи документи та встановивши обставини справи, суд дійшов висновку, що між [PERSON] (як позикодавцем) та [PERSON] (як позичальником) склались відносини, що випливають із договору позики. Зміст розписки свідчить про укладення між сторонами саме договору позики, тому позивач мотивовано вимагає повернення йому позичених коштів. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання у відповідача виникло перед позивачем та не виконане позичальником. Відповідно до ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Згідно ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Представник відповідача, як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог посилався на те, що текст та підпис на розписці від 15.12.2013 року виконані іншою особою, оскільки відповідач протягом десяти років проживає за межами території України, а тому фізично не мав змоги підписати розписку. Крім того, просив врахувати висновок експерта від 07.10.2022 року № 482-15/22. Так, за даними висновку експерта № 482-15/22 складеного 07.10.2022 року за результатами проведення почеркознавчої експертизи за заявою Герасименка М.В. , який діє в інтересах [PERSON] встановлено, що рукописний запис « [PERSON] » зображення якого міститься справа від зображення запису дати документу «15.12.2013 року» у технічній копії розписки від 15.12.2013 року від імені [PERSON] про отримання ним у борг від [PERSON] грошей у сумі 5000 доларів США, виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Підпис від імені [PERSON] , зображення якого міститься справа від зображення запису дати документу «15.12.2013 » у технічній копії розписки від 15.12.2013 року від імені [PERSON] про отримання ним у борг від [PERSON] грошей у сумі 5000 дол. США, виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON] . Як убачається із поданого висновку, об`єктом дослідження була технічна копія розписки від 15.12.2013 року, а не її оригінал. Відповідно до пункту 3.5 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року № 53/5, та пункту 1. 1. Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених цим же наказом Міністерства юстиції України, для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів. Цим же пунктом Інструкції передбачено проведення експертиза за фотознімками та іншими копіями об`єкта, коли об`єкт дослідження не може бути представлений експертові, однак крім об`єктів почеркознавчих досліджень. Відтак, суд вважає, що зазначеним вище висновком експерта достовірно не може бути підтверджено обставини непідписання [PERSON] розписки від 15.12.2013 року, оскільки проведення почеркознавчого дослідження було здійснено за копією, а не оригіналом документу. Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Крім того, частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Відповідно до ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (до ст. 80 Цивільного процесуального кодексу України) За нормами цивільного процесуального законодавства, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. За наведених обставин, а також зважаючи на відсутність заперечень зі сторони відповідача з приводу нарахування процентів, визначених розпискою, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача основної суми боргу за договором позики у розмірі 5000 дол. США та 15 процентів річних, що становить 1500 дол. США., що разом складає належну до стягнення суму 6500 дол. США., яка за офіційним курсом НБУ станом на 17.01.2025 року становить 274 105 грн. (6500,00 дол. США х 42,17 курс дол. за офіційними даними НБУ на 17.01.2025 року). Згідно з вимогами ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відтак, з огляду на те, що рішення у справі ухвалено на користь позивача, якого звільнено від сплати судового збору, то відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за ставкою 2022 року в загальному розмірі 2 741 грн. 05 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved