Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-28 00:00:00

У травні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», Товариство) звернулось до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №CL-117877 від 19.06.2018 у загальному розмірі 84597,72 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 19.06.2018 між Акціонерним товариством «Кредобанк» (далі - АТ «Кредобанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір №CL-117877 від 19.06.2018, за умовами якого відповідач зобов`язався використати надані в його межах грошові кошти на цілі, вказані в цьому кредитному договорі, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі у строк та на умовах, що визначені цим кредитним договором. Вказаний кредитний договорі було підписано позичальником власноручно. 24.10.2023 між АТ «Кредобанк» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу із відступленням прав грошової вимоги за кредитними договорами та прав за забезпечувальними договорами №24102023 від 24.10.2023, у відповідності до умов якого АТ «Кредобанк» відступило ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» права вимоги в повному обсязі за плату та під фінансування ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», а останнє набуло (прийняло у власність) від АТ «Кредобанк» права вимоги в повному обсязі та здійснило їх оплату (фінансування) АТ «Кредобанк». Як указував позивач у своїй позовній заяві, відповідно до додатку №1 до вказаного вище договору факторингу №24102023 від 24.10.2023 - реєстру прав вимоги, ТОВ «ФК Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 84597,72 грн., з яких: 40758,77 грн - заборгованість в частині непогашеного кредиту; 43838,95 грн - заборгованість в частині несплачених процентів за користування кредитом. При цьому, зазначав, що з моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 08.11.2023 позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій Оскільки відповідач у добровільному порядку належним чином не виконав свого обов`язку з повернення кредитних коштів у визначені договором строки, позивач був змушений звернутися до суду із вказаним позовом відповідно до вимог якого просив суд стягнути з [PERSON] на свою корить вказаний розмір заборгованості, а також вирішити питання про розподіл судових витрат. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.05.2024 для розгляду цивільної справи №752/10077/24 визначено суддю Голосіївського районного суду міста Києва Митрофанову А.О. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 20 травня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачу у 15-денний строк з дня вручення копії цієї ухвали суду подати суду відзив на позов. Відзиву на позовну заяву чи інших письмових пояснень щодо суті спору, а також заява про проведення розгляду справи з повідомленням учасників справи, або ж повідомлення про адресу іншого місця проживання, від відповідача на адресу суду не надходило. Відповідач повідомлявся про розгляд справи належним чином, шляхом направлення копії ухвали про відкриття провадження та копії позовної заяви з додатками на адресу його зареєстрованого місця проживання, проте поштове відправлення повернулося до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження №11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі №10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі №24/260-23/52-б). Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі №496/4633/18 листи, що повернулися з відміткою довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими. Звісно ж, за умови, що їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) або на адресу місця реєстрації (щодо фізичних осіб) чи на адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. Згідно вимог частини тринадцятої статті 7 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до вимог частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Оскільки відповідач у встановлений судом строк не подав до суду відзив на позовну заяву, а тому суд на підставі частини восьмої статті 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів»не підлягають задоволенню з огляду на таке. Положеннями статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому,що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України). Відповідно до приписів статті 12 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Як убачається з матеріалів справи та установлено судом, 19.06.2018 між АТ «Кредобанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №CL-117877, відповідно до умов пункту 1 якого банк зобов`язався надати у власність позичальника грошові кошти на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, а позичальник зобов`язався використати кредит на цілі, вказані в цьому кредитному договорі, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах, визначених цим кредитним договором. Кредит видається виключно на цілі, зазначені в цьому кредитному договорі. Відповідно до пунктів 2.1-2.4 кредитного договору визначено, що сума та валюта кредиту складає 50000 грн, дата видачі кредиту - 19.06.2018, строк (термін) кредитування - 60 місяців терміном до 16.06.2023. Позичальник доручає банкові здійснити переказ кредитних коштів на наступні цілі та за наступними реквізитами - на поточні потреби в сумі 50000 грн, на поточний рахунок позичальника № [NUMBER] , відкритий у відділенні банку. У пункті 2.8 кредитного договору вказано, що дата погашення щомісячного платежу є дата, в яку банк здійснює договірне списання щомісячного платежу, в порядку, передбаченому пунктом 6.6. кредитного договору, та яка зазначається в графіку платежів за кредитним договором та розрахунку сукупної вартості кредиту, який є додатком №1 до кредитного договору та є його невід`ємною частиною. У пунктах 4.1, 4.2 сторони передбачили, що за користування кредитом позичальник сплачує банку відсотки за процентною ставкою 49,99% річних. Проценти нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом «факт/360» (фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів), за ставкою, визначеною пунктом 4.1 кредитного договору, з дня видачі кредиту до дня повернення кредиту в повному обсязі, якщо інше не випливає з умов цього кредитного договору. У відповідності до пункту 6.2 кредитного договору його сторони також погодили, що позичальник здійснює погашення заборгованості за цим кредитним договором відповідно до графіку платежів (додаток №1 до цього кредитного договору). Всього позичальник зобов`язаний здійснити 60 щомісячних платежів по 2306 грн щомісячно, кожного останнього числа відповідного місяця, впродовж 60 місяців з дати укладення кредитного договору. Перший та останній платежі можуть відрізнятися за розміром суми щомісячного платежу. Також, [PERSON] 19.06.2018 підписав анкету-заяву № CL-117877 на отримання готівкового кредиту. Окрім того, з наявних матеріалів справи убачається, що 27.05.2020, 01.09.2020, 24.09.2020 та 14.05.2021 між АТ «Кредобанк» та [PERSON] укладалися додаткові договори до кредитного договору №CL-117877 від 19.06.2018, відповідно до умов якого сторони, з метою зменшення кредитного навантаження на платоспроможність позичальника в умовах карантину, запровадженого в Україні відповідно до Постанови КМУ №211 від 11.03.2020, вносили зміни до основного договору, де змінювали порядок погашення заборгованості позичальника за кредитним договором шляхом підписання нових графіків платежів, які позичальник зобов`язався неухильно дотримуватися. Відповідно до додаткового договору від 14.05.2021 його сторони встановили остаточний термін повернення кредиту 16.06.2025. Згідно графіку платежів за кредитним договором у період з 19.05.2021 по 19.06.2021 позичальник повинен був щомісячно сплачувати платежі в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту та сплати відсотків платежами по 1300 грн, а з 19.07.2021 по 19.05.2025 у розмірах по 2375,09 грн або 2375,10 грн відповідно до кількості днів у місяці. Останній платіж у сумі 2337,03 грн позичальник повинен був сплатити 16.06.2025. Вищевказані кредитний договір та додаткові угоди до нього підписані відповідачем власноручним підписом, а тому, наявність підпису сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. На підтвердження факту наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором №CL-117877 від 19.06.2018 позивачем додано до позовної заяви розрахунок заборгованості за період з 24.10.2023 по 31.03.2024, де значиться, що у відповідача станом на 31.03.2024 за вказаним кредитним договором наявна заборгованість у загальному розмірі 84597,72 грн, що складається із заборгованості в частині непогашеного кредиту в сумі 40758,77 грн, а також заборгованості в частині несплачених відсотків за користування кредитом у розмірі 43838,95 грн. При цьому, у вказаному розрахунку вказано, що заявлена позивачем заборгованість у розмірі 43838,95 грн виникла станом на 24.10.2023 та у подальшому в розрахунковому періоді не змінювалася, про що у свою чергу наголошував позивач у своїй позовній заяві. З матеріалів справи убачається, що 24.10.2023 між АТ «Кредобанк» (клієнт) та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» (фактор) було укладено договір факторингу із відступлення прав грошової вимоги за кредитними договорами та прав за забезпечувальними договорами №24102023, згідно умов пункту 3.1 якого його сторони визначили, що на умовах цього договору клієнт відступає фактору (передає у власність фактора) права вимоги в повному обсязі за плату та під фінансування від фактора, а фактор набуває (приймає у власність) від клієнта права вимоги в повному обсязі та здійснює їх оплату (фінансування) клієнту. При цьому вказано, що права вимоги відступаються клієнтом фактору (права вимоги переходять від клієнта до фактора у власність) у день укладення сторонами акту приймання-передачі прав вимоги до даного договору (форма якого затверджена у додатку №3 до даного договору), який підписується сторонами у день укладення даного договору та реєстру прав вимоги (додатку №1 до договору) виключно після оплати фактором на користь клієнта у повному обсязі у повній відповідності до умов цього договору грошового зобов`язання щодо оплати (фінансування) ціни відступлення. У пункті 1.1 вказаного договору факторингу визначено, що «Право вимоги» означає повний обсяг прав грошової вимоги клієнта до позичальників за кредитними договорами, всіх пов`язаних із такими правами грошової вимоги прав клієнта щодо позичальників за кредитними договорами та повний обсяг прав вимоги (прав) клієнта щодо сторін забезпечення та забезпечувальними документами, які (права) наявні на дату укладення цього договору, а також які (права) виникнуть у майбутньому, включаючи, але не обмежуючись, щодо сум кредитів, процентів за користування кредитами, комісій, плат, неустойок (штрафів, пені) та інших платежів, що підлягають сплаті у відповідності до умов кредитних договорів. На підтвердження факту переходу до позивача за вказаним вище договором факторингу права вимоги за кредитним договором №CL-117877 від 19.06.2018, що укладений із відповідачем, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» до позовної заяви надано копію акту прийому-передачі прав вимог від 24.10.2023, а також копію витягу з додатку №1 до договору факторингу із відступлення прав грошової вимоги за кредитними договорами та прав за забезпечувальними договорами №24102023 від 24.10.2023. У згаданому витязі значиться інформація про передачу права вимоги щодо боржника [PERSON] за кредитним договором №CL-117877 від 19.06.2018 за яким наявна заборгованість у загальному розмірі 84597,72 грн, з яких 40758,77 грн - заборгованість в частині непогашеного кредиту та 43838,95 грн - заборгованість в частині несплачених процентів за користування кредитом. Так, за змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень частин першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Як передбачено положеннями статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом укладеного між АТ «Кредобанк» та [PERSON] кредитного договору №CL-117877 від 19.06.2018убачається, що його сторони у пункті 3.1 встановили, що кредит видається позичальнику в безготівковій формі шляхом перерахування кредитних коштів за дорученням позичальника, яке міститься в пункті 2.4 кредитного договору. Погодили. Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Частиною другою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. З вищевикладеного випливає, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі №755/2284/16-ц. Разом із тим, суд зауважує, що ані під час звернення до суду із даним позовом, ані під час розгляду справи судом, позивачем не надано доказів на підтвердження зарахування відповідачу коштів за кредитними договорами №CL-117877 від 19.06.2018 (первинних бухгалтерських документів). Наданий ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Більше того, такий розрахунок не є первинним бухгалтерським документом, оскільки не відповідає вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Отже, сам по собі, без надання доказів отримання кредитних коштів позичальником, такий розрахунок не підтверджує наявності заборгованості у відповідача перед позивачем. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 13 травня 2020 року у справі №219/1704/17. Водночас, за змістом укладеного між АТ «Кредобанк» та [PERSON] кредитного договору, з внесеними до нього змінами, також убачається, що порядок повернення отриманих позичальником у кредит грошових коштів був встановлений щомісячними платежами згідно графіку платежів, де останнім днем здійснення щомісячного платежу з повернення кредитних коштів та сплати відсотків за їхнє користування визначено 16.06.2025. Так, згідно з вимогами частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України (стаття 526 ЦК України). За правилом статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), за правилом статті 610 ЦК України є порушенням зобов`язання. Згідно із частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як було вже зазначено вище, частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12 (провадження №14-154цс18), зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18) також зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. У справі, яка розглядається установлено, що позивач, як фактор, вказував на тривале невиконання [PERSON] свого обов`язку з повернення кредитних коштів та сплати відсотків за договором №CL-117877 від 19.06.2018, узв`язку із чим ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», зокрема посилаючись на приписи частини другої статті 1050 ЦК України, просило суд стягнути з відповідача заборгованість в частині непогашеного кредиту та несплачених відсотків. Як убачається з пунктів 6.9, 6.10 вказаного вище кредитного договору, його сторони погодили те, що банк у випадках, передбачених пунктом 3.3 кредитного договору вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів за кредитним договором, про що письмово повідомляє позичальника. Позичальник зобов`язаний після отримання повідомлення банку, передбаченого пунктом 6.9 кредитного договору, усунути порушення умов кредитного договору, вказаних у повідомленні (згідно пунктів 3.3.2, 3.3.3 кредитного договору) протягом 30 календарних днів з дня отримання такого повідомлення. Якщо позичальник не усунув вказані порушення, то він зобов`язаний достроково повернути кредит, проценти, комісії та інші платежі до сплати аз кредитним договором не пізніше 31-го календарного дня після отримання письмового повідомлення банку. Водночас, положеннями частини четвертої статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність. Так, за змістом позовної заяви убачається, що позивач посилався на неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором та припинення повернення отриманих у кредит грошових коштів, а також посилався на приписи частини другої статті 1050 ЦК України, яка передбачає право кредитора достроково вимагати у позичальника виконання основного зобов`язання. Однак, на підтвердження факту набуття кредитором у спірних правовідносинах права достроково вимагати сплати кредиту позивач не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів як на підтвердження факту припинення позичальником сплати щомісячних платежів (не надано розгорнутого розрахунку або ж виписки по рахунку), так і на підтвердження факту реалізації кредитором процедури з направлення позичальнику вимоги усунути порушення договору або обов`язку достроково повернути кредит та сплатити кредитні кошти, що у свою чергу було передбачено пунктами 6.9, 6.10 кредитного договору, а також статтею 16 Закону України «Про споживче кредитування». Ба більше, зважаючи на відсутність доказів набуття кредитором вказаного вище права, суд позбавлений можливості вирішити питання щодо стягнення з позичальника заборгованості по окремим щомісячним платежам, строк сплати яких настав, але обов`язок зі сплати яких не був виконаний позичальником. Адже, єдиний доказ, що наданий позивачем на підтвердження наявності у відповідача заборгованості, - розрахунок, не містить будь-якої інформації щодо періоду й розміру окремих нарахувань виниклої заборгованості в розмірі 84597,72 грн станом на 24.10.2023 (дата укладення договору факторингу), а також відомостей про сплату або не сплату відповідачем кредитних коштів і відсотків. Наданий позивачем документ лише констатує наявність заборгованості у фіксованій сумі, але не підтверджує її наявність, походження і розмір. З цих же міркувань суд також позбавлений можливості перевірити дійсний період здійснення кредитором нарахувань відсотків за користування кредитними коштами та відповідно перевірити їх законність, враховуючи можливу зміну строку виконання основного зобов`язання через реалізацію кредитором права достроково вимагати повернення усієї суми кредитних коштів. При цьому, з долученої до позовної заяви копії договору факторингу із відступлення прав грошової вимоги за кредитними договорами та прав за забезпечувальними договорами №24102023 від 24.10.2023 убачається, що при його укладенні сторони врегулювали визначення поняття «документація», передача якої щодо права вимоги передбачалася за наслідками укладення цього договору факторингу. А саме, визначено, що під документацією клієнт та фактор розуміють наявні у клієнта документи та інформацію як у письмовій, так і в електронній формі, які стосуються прав вимоги, зокрема, документ (платіжна інструкція, платіжне доручення, меморіальний ордер, тощо), який підтверджує перерахування коштів на рахунок, вказаний позичальником, а також наявні у банку документи стосовно претензійно-позовної роботи. Наведена вище документація, яка б підтверджувала факт надання позичальнику кредитних коштів за спірним кредитним договором, а також реалізацію кредитором права на дострокове стягнення усією кредиту та відсотків, у зв`язку із порушенням відповідачем умов кредитного договору, позивачем ані до позовної заяви, ані в ході розгляду справи судом надано не було. Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №219/1704/17 вказано, що за загальним правилом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, покладається на позивача. Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування. Разом з цим, перевіривши обґрунтованість посилань позивача щодо набуття ним права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №CL-117877 від 19.06.2018, суд дійшов таких висновків. Так, пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до частини першої статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно з частиною першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина перша статті 1078 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 513 ЦК України). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини другої статті 516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (статті 517 ЦК України). За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15. Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. З матеріалів справи убачається, що стороною позивача додано копію договору факторингу від 24.10.2023, однак він наданий не в повному обсязі, а лише містить окремі копії аркушів договору. А отже, даний договір факторингу не може бути прийнятий судом як належний та допустимий доказ відступлення права вимоги за кредитним договором №CL-117877 від 19.06.2018. Надана позивачем копія витягу з Додатку №1 до договору факторингу не містить підпису сторін фактору та клієнта, які б підтверджували дійсність переходу права вимоги до відповідача за договорами. Крім того, позивачем не надано суду доказів на підтвердження оплати за договорами факторингу. Отже, в матеріалах справи відсутні докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі за кредитними договорами. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Положеннями частини другої статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Як роз`яснено в пункті 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Отже, на підставі оцінки викладених у позовній заяві аргументів, наданих позивачем доказів та вищенаведених положень закону суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення пред`явленого ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» позову до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №CL-117877 від 19.06.2018. Оскільки, у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, понесені позивачем судові витрати, на підставі статті 141 ЦПК України покладаються на позивача та відповідно розподілу між сторонами не підлягають.

Outcome: dismissed