Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-19 00:00:00

09.01.2025 року [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси із заявою, заінтересована особа [PERSON] , в якій просить суд видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] , [INFO] , що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] ,\~на строк\~шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження її прав, а саме: заборонити[PERSON] , [INFO] , перебувати за місцем спільного проживання з [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] ; заборонити [PERSON] , [INFO] , вести листування, телефонні переговори з [PERSON] , [INFO] або контактувати з ним через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. В обґрунтування наданої заяви [PERSON] посилається на те, що він з своєю донькою [PERSON] проживають у квартирі [ADDRESS] . Під час спільного проживання донька постійно висловлюється на його адресу грубою нецензурною лайкою, виносить з квартири його майно, кричить на нього, штовхає, не дозволяє виходити з кімнати, забороняє бачитись з іншими людьми. Вказує, що зазнає постійного психологічного та фізичного тиску з боку [PERSON] , і тому звертався до ВП №4 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області з заявами про вчинення домашнього насилля. Крім того, заявник зазначає, що співробітниками поліції відносно [PERSON] були складені протоколи про адміністративне правопорушення за ст. 173-2 КУпАП, та постановами Київського районного суду м. Одеси вона визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Таким чином, заявник вказує, що [PERSON] відносно нього вчиняє фізичне та психологічне насильство, що виражається у постійному тероризуванні та нецензурній лайці. З урахуванням викладеного, [PERSON] звернувся до суду з заявою про видачу обмежувального припису. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С. Ухвалою судді\~Київського районного\~суду м.\~Одеси Петренка\~В.С.від\~10.01.2025\~року було прийнято\~заяву до\~розгляду та\~відкрито провадження\~у цивільній\~справі за\~заявою\~[PERSON] , заінтересована особа [PERSON] про видачу обмежувального припису.Призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні 20.01.2025 року заявник [PERSON] та\~його представник заяву про видачу обмежувального припису підтримали у повному обсязі, просили суд її задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] про час та місце судового засідання повідомлена належним чином, у судове засідання 20.01.2025 року не з`явилася, про поважність причин відсутності не повідомила, заперечення на заяву не надала. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення заявника, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Із копій паспортів сторін вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Заявник посилається на те, що він неодноразово звертався до органів Національної поліції України з приводу фактів домашнього насильства відносно нього. Постановою Київського районного суду м. Одеси (суддя Іванчук В.М.) від 04.12.2024 року по справі №947/36058/24 [PERSON] , [INFO] , було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого\~ч.1 ст.173-2 КУпАП,\~на підставі\~якої накладено\~адміністративне стягнення\~у вигляді\~штрафу в\~розмірі 20\~неоподатковуваних мінімумів\~доходів громадян,\~тобто в\~сумі 340,00\~грн. Зазначеною постановою було встановлено, що з представленого протоколу вбачається, що 09.10.2024 року о 15.00 год. [PERSON] , перебуваючи за адресою: [ADDRESS] , висловлювалась нецензурною лайкою на адресу свого батька [PERSON] , чим вчинила домашнє насильство психологічного характеру, за що передбачена відповідальність ч.1 ст.173-2 КУпАП. Постановою Київського районного суду м. Одеси (суддя Іванчук В.М.) від 05.12.2024 року по справі №947/36059/24 [PERSON] , [INFO] , було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого\~ч.1 ст.173-2 КУпАП,\~на підставі\~якої накладено\~адміністративне стягнення\~у вигляді\~штрафу в\~розмірі 20\~неоподатковуваних мінімумів\~доходів громадян,\~тобто в\~сумі 340,00\~грн. Зазначеною постановою було встановлено, що з представленого протоколу вбачається, що 10.10.2024 року о 18.30 год. [PERSON] , перебуваючи за адресою: [ADDRESS] , висловлювалась нецензурною лайкою на адресу свого батька [PERSON] , чим вчинила домашнє насильство психологічного характеру, за що передбачена відповідальність ч.1 ст.173-2 КУпАП. Також, 25.12.2024 року відносно [PERSON] ,\~ [INFO] було складено Протокол про вчинення адміністративного правопорушення № 172902 від 25.12.2024 року за ч.2 ст.173-2 КУпАП. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі за текстом - Закон). Згідно з пунктами 3,4,14 та 17 частини першої статті 1 цього Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з частиною третьою статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України, у заяві про видачу обмежувального припису повинні бути зазначені обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Закон визначає, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Верховний Суд у своїх постановах у такій категорії справ неодноразово звертав увагу на те, що наведеним Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів осіб. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. При цьому статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення. (постанова Верховного Суду від 28.04.2020 р. у справі № 754/11171/19). Вирішуючи питання відносно заборони [PERSON] перебувати в місці спільного проживання з\~ [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , суд виходить з наступного. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», не є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Суд зауважує, що сам факт звернень заявника до правоохоронних органів з підстав вчинення щодо нього, зокрема, психологічного домашнього насильства свідчить про наявність конфлікту між заявником та заінтересованою особою, неприємних стосунків з питань наявності спору в іншій цивільній справі, щодо визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , при цьому доказів вірогідності ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, які б стали необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом, заявником суду не надано. Тому суд приходить до висновку про відмову у задоволені заяви про видачу обмежувального припису. На запитання суду, у чому виражалося вчинення [PERSON] домашнього насильства відносно заявника, [PERSON] пояснив, що [PERSON] називала його егоїстом та викликала йому лікаря-невропатолога, крім того, пересунула його шафу та ліжко, чим образила його. Також вказав, що його речі та майно із квартири не зникли. Таким чином, судом встановлено, що такі дії [PERSON] , на які вказує заявник [PERSON] , як на психологічне насильство, у вигляді обзивання останнього егоїстом, виклик лікаря-невропатолога, пересування шафи та ліжка, не є домашнім насильством, та не може бути підставою для застосування обмежувальних заходів відносно [PERSON] , як власника квартири [ADDRESS] . В силу ч. 3 ст.350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави. Враховуючи вищевказане та на підставі Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», ст.ст.5, 12, 76-83, 259, 263-265, 293, 350 -1 - 350 -8, 354 ЦПК України, суд -

Outcome: dismissed