Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до Жидачівського районного суду Львівської області із позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду, завданої кримінальним правопорушенням у розмірі - 800 000,00 грн., та стягнути на її користь витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 100 000,00 грн. В обґрунтування поданого позову покликається на те, що у провадженні Миколаївського районного суду Львівської області слухалась справа про обвинувачення [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.152 КК України. Із змісту обвинувального акту: «.20 січня 2019 року близько 06:00 год. [PERSON] , перебуваючи на автодорозі сполученням село Загірочко Жидачівського району - місто Ходорів Жидачівського району, керуючи автомобілем марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER» сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , побачив мене - [PERSON] , коли вона йшла по дорозі в бік міста Ходорів на роботу. [PERSON] запропонував мене підвезти. Так як він є мешканцем її села, у неї не виникло поганих думок і вона присіла у автомобіль. Коли вони приїхали до міста Ходорів, вона попросила [PERSON] зупинити автомобіль, однак він не послухав і поїхав далі. Вона намагалась відкрити двері, проте вони були заблоковані. Коли вона взяла свій мобільний телефон і спробувала зателефонувати до чоловіка, він вирвав телефон з її рук і скерував автомобіль на виїзд з міста Ходорів. Вона плакала, просила його зупинитись і відпустити її. Коли вони проїжджали село Добрівляни, вона схопила кермо автомобіля і намагалась вивернути його, однак він зупинив авто, схопив її за куртку біля шиї і почав наносити удари кулаком в обличчя, у неї з носа текла кров, сильно боліла від ударів голова вона непритомніла але це його не спинило та при цьому він весь час погрожував, що вб`є її і вивезе на цвинтар. Після цього [PERSON] завів автомобіль і заїхав у ліс. Він наказав їй роздягнутись, а коли вона категорично відмовилась та просила повернути їй мобільний телефон, тоді він переліз на її сторону та застосовуючи фізичну силу придавивши її вагою свого тіла почав самостійно зривати з неї одяг. Вона пробувала чинити опір, однак [PERSON] був фізично сильнішим, їй ставало погано і вона не могла нічого вчинити. Так він роздягнувши її приступив до статевого акту і вона не могла нічого вчинити. Так він тривалий час її ґвалтував, незважаючи на її опір, сльози, прохання. Їй ставало погано, не хватало повітря, вона задихалась, втрачала свідомість однак [PERSON] не зважав на це. Потім він, продовжуючи свій злочинний намір, спрямований на вчинення дій сексуального характеру, відвіз її в ліс біля села Голешів Жидачівського району, де знову зняв з неї одяг та долаючи її опір, із застосуванням фізичного насильства, утримуючи її, знову ґвалтував її протягом тривалого періоду часу. Він не міг себе задовольнити, а їй ставало все гірше, вона плакала, благала її відпустити, на що він сказав, що відпустить через 2 тижні. Вона молила, обіцяла, що нікому нічого не скажу, і він висадив її біля с. Добрівляни...». Таким чином, [PERSON] вчинив злочин проти статевої свободи, передбачений ч.1 ст.152 КК України. Внаслідок протиправних злочинних дій [PERSON] , вона отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми та струсу головного мозку, які згідно висновку експерта відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, знаходилася на стаціонарному лікуванні у КНП «Ходорівська міська лікарня», а також отримала непоправну психічну травму. Вироком Миколаївського районного суду Львівської області від 08.06.2023 [PERSON] визнано винним у вчинені злочину передбаченого ч.1 ст.152 КК України та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі. Ухвалою Львівського апеляційного суду 10 квітня 2024 року вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 8 червня 2023 року скасовано та звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 152 КК України, на підставі п.3 ч.1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. З моменту вчинення щодо неї кримінального правопорушення, із застосуванням фізичного та психологічного насильства по даний час вона намагається повернутись до нормального життя. Однак внаслідок скоєння відповідачем даного злочину, їй було завдано значної фізичної, матеріальної та моральної шкоди, у зв`язку з чим вона звертається до суду з даним позовом. Неправомірними суспільно-небезпечними діями обвинуваченого їй завдано немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які позначили негативні зміни у житті: щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, негативні переживання та спогади, потреба в униканні аналогічних обставин, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні: важкість виконання повсякденних обов`язків, фіксованість уваги на проблемі одужання та реабілітації, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання, бажання уникати контактів, почуття образи, обурення, приниженої гідності. Наслідки перенесеної події призвели до появи негативних психосоматичних та психоемоційних змін: порушення сну, швидка втомлюваність, пасивність, знижений настрій, пригніченість, нервозність, дратівливість, образливість, чутливість, реакції замикання, фіксованість на негативних переживаннях, емоційна напруга, насторога, невпевненість в собі, тривога з приводу її майбутнього так і її дітей. Таким чином, внаслідок злочинних дій [PERSON] , їй були заподіяні фізичні та психологічні (моральні) страждання, розмір відшкодування яких, враховуючи тривалість його протиправних дій, характер та обсяг її фізичних, душевних, психічних страждань, характеру моїх немайнових втрат, становить 800 000,00 грн., які підлягають відшкодуванню (компенсації) обвинуваченим у повному обсязі. Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 16.04.2024 позовну заяву залишено без руху. 26.04.2024 представником позивача - адвокатом Ощипком В.С. подано заяву про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 29.04.2024 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 17.05.2024 представником відповідача - адвокатом Магарським М.З. подано відзив на позовну заяву, згідно якого останній просить відмовити у задоволенні позову повністю, мотивуючи тим, що у позовній заяві сторона позивача не наводить жодного допустимого, достовірного, належного та достатнього доказу своїм доводам. Скасований вирок Миколаївського районного суду від 08.06.2023 не має жодного доказового значення в силу його скасування та не може мати жодної заздалегідь встановленої доказової сили для суду. Дивним є і необґрунтованій розмір моральної шкоди, адже згаданим вироком Миколаївського районного суду у 2023 році було заводоволено моральну шкоду у десять разів меншу - 80 тисяч гривень, такий розмір моральної шкоди був заявлений у цивільному позові і задоволений Миколаївським районним судом повністю. Позивачі не оскаржували вирок в частині розміру моральної шкоди у 2023 році, не збільшували її, тому на даний час заявлений розмір моральної шкоди 800 тисяч гривень не відповідає жодному критерію визначення. Введенням суду в оману стороною позивачів є твердження про те, що відповідач не здійснював заходів примирення. В той час коли відповідач перебував у СІЗО та під іншими запобіжними заходами, позивачка весь час судового розгляду і по даний час перебуває за кордоном, у судових засіданнях участі не брала, а тому відповідач з об`єктивних та незалежних від його волі причин не мав та не має такої змоги. Ухвалою від 26.06.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, з мотивів, викладених у такому, просив позов задоволити повністю.Крім того представник позивача заявив про подання ним доказів витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи, протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, клопотання про проведення судового засідання без їх участі не надходило та не повідомили суд про причину неявки, хоча належним чином повідомлялися про розгляд справи в суді. У зв`язку з цим суд визнає неявку відповідача та його представника неповажною та вважає, що справу можливо слухати у відсутності відповідача та його представника, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов`язки та взаємовідносини сторін. Заслухавши вступне слово представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1, 2 статті 12 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Вироком Миколаївського районного суду Львівської області від 08.06.2023 у справі №443/487/19 [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 152 КК України та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі. Цивільний позов задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 80 000,00 грн.. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 25800,00 грн. У стягненні матеріальної шкоди відмовлено. (а.с.8-14). Ухвалою Львівського апеляційного суду від 10.04.2024 у справі №443/487/19 клопотання обвинуваченого [PERSON] про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого [PERSON] на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України задоволено. Вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 8 червня 2023 року скасовано. Звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 152 КК України, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження щодо [PERSON] за ч. 1 ст. 152 КК України закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України. Цивільний позов [PERSON] залишено без розгляду (а.с.15-17). Постановою Верховного Суду від 28.11.2024 по справі №443/487/19, касаційну скаргу прокурора задоволено. Ухвалу Львівського апеляційного суду від 10.04.2024 щодо [PERSON] змінено. Процесуальні витрати на проведення судових дактилоскопічних експертиз №4/112 від 15.02.2019 року і №4/135 від 22.02.2019 року в розмірі 1859 грн. віднесено на рахунок держави. В решті судове рішення залишено без змін (а.с.78-81). Вимогами ч.6 ст.82 ЦПК України визначено, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової визначеності (певності), який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Оглянувши матеріали кримінального провадження по справі №443/487/19, з врахуванням ухвали Львівського апеляційного суду від 10.04.2024, судом встановлено, що [PERSON] , 20.01.2019 близько 06 год. 00 хв., керуючи автомобілем марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER сірого кольору реєстраційний номер [NUMBER] автодорогою сполученням с. Загірочко Жидачівського району - м. Ходорів Жидачівського району, побачив [PERSON] , [INFO] , яка йшла узбіччям дороги в бік м. Ходорів Жидачівського району. З метою вчинення дій сексуального характеру [PERSON] запросив до автомобіля останню, пообіцявши підвезти її до м. Ходорів. Коли [PERSON] сіла до салону автомобіля, підвіз остатню до м. Ходорова, де заблокувавши двері автомобіля, проти волі останньої, долаючи її опір у вигляді спроби утримання керма, наніс [PERSON] декілька ударів правою рукою по голові та обличчі в наслідок чого спричинив останній закриту черепно-мозкову травму у вигляді синця на спинці носа, синця та садна-подряпини на його фоні в лівій навколоочній ділянці, струс головного мозку, які згідно висновку експерта відносяться до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я. Подолавши опір [PERSON] відвіз потерпілу до лісу поблизу с. Демидів Жидачівського району, де незважаючи на відмову в здійсненні статевого акту з боку громадянки [PERSON] , силою зняв з неї взуття, колготи, труси та куртку, повалив її вагою свого тіла на переднє пасажирське сидіння автомобіля та долаючи її фізичний опір із застосуванням фізичного насильства, утримуючи потерпілу, вчинив дії сексуального характеру, пов`язані із вагінальним проникненням в тіло [PERSON] з використанням геніталій, без добровільної згоди останньої (зґвалтував). Продовжуючи свій злочинний умисел спрямований на вчинення дій сексуального характеру [PERSON] , відвіз [PERSON] в ліс біля с. Голешів Жидачівського району, де знову зняв з потерпілої речі, які вона встигла одягнути, а саме: взуття, колготи, труси, куртку, а також зняв з потерпілої плаття, залишивши останню повністю голою. Після цього обвинувачений повалив [PERSON] вагою свого тіла на переднє пасажирське сидіння автомобіля та долаючи фізичний опір потерпілої із застосуванням фізичного насильства, утримуючи потерпілу, вчинив дії сексуального характеру, пов`язані із вагінальним проникненням в тіло [PERSON] з використанням геніталій, без добровільної згоди останньої (зґвалтував). Одночасно, з приводу посилання сторони представника відповідача на те, що ні клопотання від 01.02.2024 року, ні ухвала Львівського апеляційного суду від 10.04.2024 року не мають жодного доказового значення щодо наведених обставин в позовній заяві, оскільки такі стосуються процесуальних питань по іншій кримінальній справі, та жодних обставин справи, що мають доказове значення такі документи не підтверджують та не спростовують, суд зазначає наступне. Відповідно до п.1 ч.2 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності. Статтею 284 КПК передбачено вичерпний перелік підстав для закриття кримінального провадження. При цьому, всі підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі. Реабілітуючими є такі обставини закриття кримінального провадження, за якими особа визнається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення. Нереабілітуючі підстави означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак через певні обставини кримінальне провадження щодо цієї особи виключається. До реабілітуючих належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати. Відповідно, всі інші підстави є нереабілітуючими і передбачають констатацію факту вчинення особою кримінального правопорушення. Зокрема, до нереабілітуючих підстав закриття кримінального провадження належить звільнення особи від кримінальної відповідальності. У відповідності до положень ч.1 ст.44 КК України, лише особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Стаття 49 КК України передбачає звільнення особи від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності. Відповідно до п.п.1,2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» №12 від 23.12.2005 року, звільнення від кримінальної відповідальності - це відмова держави від застосування щодо особи, котра вчинила злочин, установлених законом обмежень певних прав і свобод шляхом закриття кримінальної справи, яке здійснює суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, у порядку, встановленому Кримінально-процесуальним кодексом України. Закриття кримінальної справи зі звільненням від кримінальної відповідальності можливе лише в разі вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК та за наявності визначених у законі правових підстав, вичерпний перелік яких наведено у ч. 1 ст. 44 КК, а саме: у випадках, передбачених цим Кодексом, а також на підставі закону України про амністію чи акта помилування. При вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд (суддя) під час попереднього, судового, апеляційного або касаційного розгляду справи повинен переконатися (незалежно від того, надійшла вона до суду першої інстанції з відповідною постановою чи з обвинувальним висновком, а до апеляційного та касаційного судів - з обвинувальним вироком), що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні, а також що умови та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності передбачені КК. Тільки після цього можна постановити (ухвалити) у визначеному КПК порядку відповідне судове рішення. Судам слід звернути увагу на те, що ухвалити рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності можна лише за наявності її згоди на закриття справи з відповідної підстави. Як випливає зі змісту мотивувальної частини Львівського апеляційного суду від 10.04.2024 у справі №443/487/19, саме обвинувачений [PERSON] подав клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків, передбачених ст. 49 КК України. Одночасно, з урахуванням того, що провадження щодо [PERSON] закрито за нереабілітуючих підстав, потерпілій [PERSON] роз`яснено право звернутися до суду з позовом про відшкодування шкоди в порядку цивільного судочинства, якщо така була нанесена. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що обвинувачений [PERSON] був обізнаний щодо характеру прийняття відповідного процесуального рішення суду, зокрема, те, що підстави прийняття такого рішення суду мають нереабілітуючий характер, і висловив свою згоду на таке закриття кримінального провадження з нереабілітуючої підстави. При цьому слід зазначити, що у разі, якщо б [PERSON] вважав себе невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.152 КК України, він не був позбавлений права на доведення своєї невинуватості в суді шляхом прийняття судом виправдувального вироку. Подання клопотання про закриття кримінального провадження за закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності є правом обвинуваченого, однак це не спростовує нереабілітуючий характер відповідної підстави звільнення особи від кримінальної відповідальності. Згідно з ч.7 ст.128 КПК України, особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Закриття кримінального провадження, згідно з п.1 ч.2 ст.284 КПК України, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду, у зв`язку з чим позивач звернулась в порядку цивільного судочинства з відповідним позовом про стягнення моральної шкоди, оскільки їй була заподіяна така шкода внаслідок протиправних дій відповідача. Звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України (у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності) доктриною кримінального права визначено як нереабілітуючу підставу звільнення від кримінальної відповідальності. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №398/571/15-ц (провадження №61-1059св20) зроблено висновок про те, що звільнення від кримінальної відповідальності в контексті розглядуваного правового інституту не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинною у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими. У разі закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності цивільний позов не розглядається, а вимоги потерпілого можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства, оскільки закриття справи на підставах, зазначених у п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду. З урахуванням того, що кримінальне провадження закрито на нереабілітуючих підставах потерпіла має право вирішити питання про відшкодування шкоди в порядку цивільного судочинства (постанова Верховного Суду від 24 травня 2018 року у справі № 531/2332/14-к (провадження № 51-3007км18). У постанові Верховного Суду від 16 серпня 2021 року у справі № 644/7193/17(провадження № 51-2271км21), зазначено, що зважаючи на те, що Верховний Суд погодився з висновком апеляційного суду щодо необхідності звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого на підставі ст. 49 КК та закриття щодо нього кримінального провадження, цивільний позов потерпілої особи про стягнення моральної шкоди слід залишити без розгляду. Залишення позову без розгляду не перешкоджає потерпілій особі звернутися з цим позовом в порядку цивільного судочинства, оскільки закриття справи на підставах, зазначених у п. 1 ч. 2 ст. і 284 КПК, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду. З огляду вищевикладені вимоги закону та правові висновки Верховного Суду, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач [PERSON] на продовженні кримінального провадження та ухваленні виправдувального вироку не наполягав, кримінальне провадження в справі закрито саме за його клопотанням з підстав, що не є реабілітуючими, суд вважає, що між протиправними діями відповідача, виною відповідача та наслідками у виді заподіяння позивачці моральної шкоди є причинно-наслідковий зв`язок, а відтак твердження представника відповідача про зворотнє є безпідставними і не ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, а відтак такі суд відхиляє. Відповідно до ч.1 ст.1177 ЦК України, щкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч.1 ст.1167 ЦК України). Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів (частина перша статті 1168 ЦК України). Відповідно до положень ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно п.п.3, 4,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)). Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц (провадження N 14-714цс19)). У постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2020 року у справі №372/2085/16-ц (провадження № 61-18385св19) зазначено, що «під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності у діях особи, яка заподіяла таку шкоду складу цивільного правопорушення, елементами якого є заподіяна шкода, встановлення факту протиправної поведінки такої особи, наявності причинного зв`язку між ними та вини заподіювача шкоди». По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)). Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20(провадження № 61-1132св22)). Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення», саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Формулювання виключного переліку обставин, які мають істотне значення для визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди, аж ніяк не означатиме збільшення для позивачки такого розміру до заявленого у позові. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)). Надаючи оцінку доводам позивача щодо завдання їй моральної шкоди, суд погоджується з такими, а саме, що така полягає у фізичному болі та душевних стражданнях, які вона зазнала внаслідок застосування сексуального насильства відповідачем, що в свою чергу викликало біль, стресовий стан та переживання через такі неправомірні дії щодо неї, які було вчинено проти її волі. Відповідач посягнув на честь, гідність та здоров`я позивачки, вчинене є для неї непристойним й аморальним, пережите закарбується у її житті назавжди. З врахуванням ступеня тяжкості вчиненого та наслідками, які настали, завдання моральної шкоди позивачці є очевидним. Таким чином, суд вважає, що в даному конкретному випадку факт заподіяння моральної шкоди позивачці є безсумнівним, така знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку із вчиненим відповідачем кримінальним правопорушенням, передбаченим ч.1 ст.152 КК України, що підтверджується зокрема ухвалою Львівського апеляційного суду від 10 квітня 2024 року по справі №443/487/19, та наслідками у вигляді фізичного болю та душевних страждань позивачки. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує, що відповідно до ч.1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визначаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Право на безпечне для життя - це одне з фундаментальних і всеохоплюючих прав людини і громадянина. Одночасно, зважаючи на сутність моральної шкоди, немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного та фізичного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, а тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз (правова позиція Верховного Суду України № 6-28008св10 від 13.07.2011 року). За висновками Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц та Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 при визначенні грошової суми компенсації моральної шкоди враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності й справедливості. При цьому розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. При цьому, на думку суду, визначений позивачкою розмір моральної шкоди у сумі 800000,00 грн. є завищеним, і дотримуючись засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 300000,00 грн. завданої моральної шкоди, оскільки на переконання суду такий розмір моральної шкоди є справедливим і достатнім для компенсації понесених позивакою страждань та переживань і не може вважатися явно завищеним чи надмірним, а також таким, що призведе до збагачення позивача. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити частково. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3000,00 грн., виходячи з розрахунку: 300000,00 грн. (розмір задоволених позовних вимог) х 8000,00 грн. (ставка судового збору 1 відсоток ціни позову): 800000,00 грн. (розмір заявлених позовних вимог) = 3000,00 грн., що буде пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial