Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-21 00:00:00

26 квітня 2024року до суду з вказаним позовом звернувся [PERSON] , посилаючись на те, що він та відповідачка [PERSON] з 11 серпня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилося два сини: [PERSON] , 2013 року народження та [PERSON] , 2016 року народження. У зв`язку із введенням в Україні військового стану відповідач разом з дітьми 25 лютого 2022 року виїхала з м. Києва у Львівську область, а в подальшому, близько 19 березня 2022 року, виїхала з України в Німеччину, де отримувала соціальну допомогу на себе та дітей. У серпні 2022 року шлюб між ним та відповідачем було розірвано, після чого остання звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів. Починаючи з серпня 2022 року відповідач почала чинити перешкоди йому у спілкуванні з синами, блокуючи його у соціальних мережах. З лютого 2022 року він жодного разу не бачив свої дітей, оскільки відповідач не привозила їх в Київ, а він, як військовозобов`язаний чоловік, не має можливості виїхати за кордон. Відповідач не надає йому інформації про місце їхнього проживання, йому невідомо в яких умовах проживають його діти. Дистанційне спілкування (електронне спілкування, телефонні розмови) постійно контролюються відповідачем. Його телефонні дзвінки та повідомлення з метою спілкування з синами ігноруються відповідачем по декілька днів або, навіть, тижнів. Враховуючи це, він не тільки не може бачитися, а й спілкуватися з дітьми. Він, як батько дітей, хоче брати участь у їх вихованні, фізичному та духовному розвитку, він любить своїх дітей та здатний їх виховувати. Веде добропорядний спосіб життя, не має шкідливих звичок, не вживає алкогольні та наркотичні засоби. Хоче мати можливість реалізовувати своє законне право на безперешкодне спілкування з дітьми та отримання інформації про них. Враховуючи постійні перешкоди, які чинить відповідач у його спілкуванні з синами, він вимушений звернутися до суду з вказаним позовом. Позивач просить суд зобов`язати відповідача не чинити йому перешкоди у спілкуванні та вихованні дітей: [PERSON] , 2013 року народження, та [PERSON] , 2016 року народження; визначити такі способи його участі у спілкуванні та вихованні дітей: особисте спілкування - побачення не рідше 2-3 разів на рік у м. Києві за місцем його проживання, перебування та необмежене, щоденне, спілкування з дітьми особисто засобами телефонного, поштового, електронного та іншого зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного контакту. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 1 травня 2024 року відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (а.с. 17-18). Відповідачу був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву і всіх письмових та електронних доказів, що підтверджують заперечення проти позову. 18 травня 2024 року в системі «Електронний суд» відповідач подала відзив на позовну заяву (а.с. 29-30), в якому позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що у зв`язку з повномаштабною війною на території України вона разом з дітьми знаходиться в Німеччині. За два роки перебування за кордоном вони приїжджали на територію Західної України, але позивач з невідомих їй причин не відвідав її дітей. У старшого сина був нервовий зрив через сирени і це може зашкодити його здоров`ю, йому потрібно було пів року щоб заспокоїтися. Тому, подаючи позов до суду позивач керується егоїзмом, а не думками про дітей. Розмовляти дітям з батьком вона ніколи не перешкоджала. Зазначила, що діти були в основному під її опікою як фінансово так і морально. Проживаючи разом, позивач дозволяв собі піднімати на неї руку. Вона з дітьми жили в постійному стресі. Запевнила, що не буде перешкоджати спілкуванню дітей з батьком як онлайн та і офлайн, якщо в нього дійсно є таке бажання. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 2 вересня 2024 року закрито підготовче провадження у вказаній справі, справу призначено до судового розгляду (а.с. 32) 22 січня 2025 року позивач подав заяву на відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що ніколи не піднімав руку на відповідача, регулярно сплачував аліменти, тому діти не були тільки на її утриманні. Остання обмежувала його спілкування з дітьми, і тільки дізнавшись про те, що він звернувся з позовом до суду, почала дозволяти частіше спілкуватися з дітьми через вайбер. В Київ жодного разу дітей не привозила. Простить суд зобов`язати [PERSON] дозволити йому спілкуватися з дітьми регулярно в середу, суботу і наділю після 19.00 год., щотижня; привезти дітей в м. Київ в 2025 році хоча б на декілька днів. У судове засідання позивач не прибув, просить справу розглядати без його участі. Відповідач в судове засідання не прибула, про причини неявки суд не повідомила. Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не прибув, Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації подала до суду клопотання, в якому просять долучити до матеріалів справи акт обстеження житлово-побутових умов проживання [PERSON] та інформацію від Голосіївського районного в м. Києві центру соціальних служб щодо оцінки потреб батька. Обстежити умови проживання дітей, провести оцінку потреб родини та зібрати інші документи, які стосуються справи, а також підготувати висновок органу опіки та піклування по суті спору не мають можливості, оскільки [PERSON] разом із дітьми перебуває за кордоном. Просять справу розглядати без участі представника. Суд, розглянувши матеріали справи, та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 11.08.2012 по 07.10.2022 перебували в зареєстрованому шлюбі та є батьками неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями рішення про розірвання шлюбу та свідоцтв про народження дітей (а.с. 5, 6, 7). Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способу участі батька у їх вихованні, позивач, в обґрунтування підстав для позову зазначив, що у зв`язку із введенням в Україні військового стану відповідач разом із дітьми виїхала з України в Німеччину, де, починаючи з серпня 2022 року, почала чинити перешкоди йому у спілкуванні з синами, блокуючи його у соціальних мережах. З лютого 2022 року він жодного разу не бачив свої дітей, оскільки відповідач не привозила їх в Київ, а він, як військовозобов`язаний чоловік, не має можливості виїхати за кордон. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що дійсно у зв`язку з повномаштабною війною на території України вона разом з дітьми знаходиться в Німеччині. У старшого сина був нервовий зрив через сирени і це може зашкодити його здоров`ю, йому потрібно було пів року щоб заспокоїтися. За два роки перебування за кордоном вони приїжджали на територію Західної України, але позивач з невідомих їй причин не відвідав її дітей. Тому, подаючи позов до суду позивач керується егоїзмом, а не думками про дітей. Розмовляти дітям з батьком вона ніколи не перешкоджала. Згідно з повідомленням Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 18.09.2024, Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації позбавлена можливості провести обстеження умов проживання дітей, провести оцінку потреб родини та зібрати інші документи, які стосуються справи, а також підготувати висновок органу опіки та піклування по суті спору. Чинним законодавством передбачено, що будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Так, відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 7 статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно із частинами восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Згідно із ст. ст. 141, 153, 157, 159 Сімейного кодексу України: мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини; мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом; питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини; якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У пункті 100 рішення Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» (заява № 2091/13) та у пункті 76 рішення Європейського суду з прав людини від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383) зазначено, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі, у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанови Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21, від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21). При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19). У відповідності до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Як було встановлено судом, неповнолітні [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , проживають разом з матір`ю за кордоном. Вказані обставини справи свідчать про наявність перешкод у батька в спілкуванні з дітьми, оскільки відповідач є військовозобов`язаним, у зв`язку з чим позбавлений можливості виїхати за кордон, тобто, реалізація прав батька на участь у вихованні та спілкуванні з дітьми напряму залежить від бажання матері забезпечити таку участь, а тому суд вважає обґрунтованими позовні вимоги щодо усунення цих перешкод та визначення способу участі батька у вихованні дітей та спілкуванні з ними. Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. Позивач та відповідач мають рівні права та обов`язки щодо дітей. Жодних переваг, пріоритету у спілкуванні та вихованні дітей відповідач не має, хоч сини і проживають з нею. Діти повинні спілкуватися як з матір`ю, так і з батьком. Враховуючи наявність правових підстав для часткового задоволення позову, оскільки участь батька у вихованні дітей та спілкуванні з ними відповідає їх інтересам, забезпечує справедливу рівновагу між забезпеченням прав дітей та батьків, а також рівність прав батьків щодо дітей, постійне проживання неповнолітніх дітей станом на теперішній час разом з матір`ю, при цьому, визначаючи графік спілкування батька з синами, суд приймає до уваги вік та здоров`я дітей, ставлення кожного з батьків до виконання своїх батьківських обов`язків та вважає за необхідне на час воєнного стану в Україні та перебування дітей у цей період за кордоном визначити спосіб участі у вихованні та спілкуванні батька [PERSON] з неповнолітніми [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , шляхом спілкування засобами телефонного, поштового, електронного та іншого способу зв`язку, у тому числі шляхом використання програм Skype, Viber, Telegram чи іншими месенджерів, щосереди, щосуботи та щонеділі з 19.00 год., протягом 30 хвилин. Що стосується інших вимог в частині зобов`язання відповідача привезти в м. Київ на кілька днів у 2025 році, то, на переконання суду, вимоги позивача в даній частині не підлягають задоволенню, з огляду на те, що суд не може надати оцінку таким обставинам, коли сама подія не настала. Підсумовуючи зазначене, суд доходить висновку про те, що такий спосіб участі [PERSON] у вихованні дітей та спілкуванні з ними у повній мірі відповідатиме інтересам як позивача так і дітей, а також є достатнім для забезпечення участі батька у процесі виховання синів. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі викладеного та

Outcome: partial