Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-20 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом, в якому просять визнати за кожним з них право власності на 1/2 частину житлового будинку садибного типу, що розташований по [ADDRESS] , з наступними характеристиками: житловий будинок «А-1» загальною площею 98,7 кв.м, житловою 49,3 кв.м, веранда «а», альтанка «Б», навіс «В», вбиральня «Г», ворота з хвірткою № 1, огорожа № 2, огорожа № 3, колодязь «К», та на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером 4625387200:05:000:0059, площею 0,1425 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивачі покликалися на те, що [INFO] померла мати позивачів [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на належне їй майно, що складається з житлового будинку садибного типу, що розташований по [ADDRESS] , та земельної ділянки з кадастровим номером 4625387200:05:000:0059, площею 0,1425 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала померлій на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 560295 від 19.12.2012. Заповіту [PERSON] за життя не залишила. Відтак позивачі як єдині спадкоємці за законом, що виявили бажання прийняти спадщину, звернулися із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] , однак отримали відмову у видачі такого у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, що позбавляє позивачів можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому останні змушені звернутись до суду з позовом про визнання права власності на спірне майно в порядку спадкування за законом. Відповідач не скористався правом на подання відзиву. Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст.\~174\~ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило. Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 06 листопада 2024 року головуючим у справі визначено суддю Гулу Л.В. /а.с. 52/ Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 22.11.2024 позовну заяву [PERSON] , [PERSON] до Грабовецько-Дулібівської сільської ради Стрийського району Львівської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справ постановлено проводити за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання на 12.12.2024. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 53/. Розгляд справи по суті відбувся 21.01.2025 без участі сторін. Позивачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Представник відповідача Грабовецько-Дулібівської сільської ради Стрийського району Львівської області подав клопотання, в якому просить розглянути дану справу за його відсутності, позовні вимоги визнає, проти їх задоволення не заперечує. Відповідно до ст.\~211\~ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно з ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 2 ст. 49, ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу в порядку ст.\~247\~ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що визнання позову відповідачем слід прийняти, позов задовольнити з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок від 05 грудня 1988 року право власності на об`єкт нерухомого майна житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами по [ADDRESS] зареєстровано за колгоспним двором, головою якого є [PERSON] . Житловий будинок розташований на земельній ділянці, виділеній під будівництво /а.с. 20-24/. Тобто, будинковолодіння [ADDRESS] (особовий рахунок № [NUMBER] ) по [ADDRESS] станом на 15.04.1991 мало статус «колгоспного двору»: [PERSON] голова колгоспного двору, члени колгоспного двору: [PERSON] дружина /а.с. 28/. Факт реєстрації шлюбу між [PERSON] та головою колгоспного двору за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 22.12.1976. Разом з тим ім`я чоловіка вказано як [PERSON] /а.с. 17/. Відповідно до експертного висновку № 056/1428-m від 13.09.2024, наданого Українським бюро лінгвістичних експертиз, у представлених документах, копії яких долучено до матеріалів справи, особові імена [PERSON] (свідоцтво про смерть, запис [PERSON] ), [PERSON] (свідоцтво про одруження, запис [PERSON] ) та [PERSON] (свідоцтво про народження [PERSON] (повторне), запис батько [PERSON] ; свідоцтво про право власності на житло, виписка з протоколу про виділення земельного участка під будівництво, рішення про відведення земельної ділянки та надання права на проведення житлового будівництва, записи [PERSON] ) в документах зазначеної особи, наданих для експертизи, є ідентичними. Причинами різних записів є зближення в усному мовленні етимологічно віддалених імен, міжмовні перетворення /а.с. 51/. Відповідно до довідки № 24, виданої виконавчим комітетом Грабовецько-Дулібівської сільської ради Стрийського району Львівської області, житловому будинку за адресою: [ADDRESS] присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] /а.с. 25/. [INFO] помер [PERSON] , про що 05 березня 1997 року зроблено запис № 7 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] /а.с. 18/. Відповідно до довідки № 19 від 17.01.2024, виданої виконавчим комітетом Грабовецько-Дулібівської сільської ради Стрийського району Львівської області, [PERSON] , який помер [INFO] , до дня смерті проживав у [ADDRESS] . Разом з ним проживали та були зареєстровані дружина [PERSON] , син [PERSON] , дочка [PERSON] /а.с. 27/. Відповідно до статей 529,\~549\~ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) спадщину після смерті [PERSON] прийняла дружина [PERSON] , оскільки як спадкоємець за законом фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Разом з тим, [INFO] померла [PERSON] , про що 25 липня 2013 року зроблено відповідний актовий запис № 7 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] /а.с. 19/. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до якої увійшло належне їй на час смерті майно, яке складається з житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами по [ADDRESS] та земельної ділянки з кадастровим номером 4625387200:05:000:0059, площею 0,1425 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала їй на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 560295 від 19.12.2012, що підтверджується відповіддю № 29-13-0.2-4758/2-24 Головного управління Держгеокадастру у Львівській області /а.с. 35-48/. Згідно з технічним паспортом на житловий будинок садибного типу по [ADDRESS] , виготовленим 19.04.2024 на замовлення позивачів, будинковолодіння складається з житлового будинку «А-1» загальною площею 98,7 кв.м, житловою 49,3 кв.м, веранди «а», сходів «а1», підвалу «а2», альтанки «Б», навісу «В», вбиральні «Г», воріт з хвірткою № 1, огорожі № 2, огорожі № 3, колодязя «к» /а.с. 29-33/. Згідно з висновком про вартість об`єкта оцінки від 12.09.2024, складеним ТОВ «Нерухомість Дельта», вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] становить 424604,00 грн /а.с. 34/. Згідно з висновком про вартість об`єкта оцінки від 12.09.2024, складеним ТОВ «Нерухомість Дельта», вартість земельної ділянки становить 19300 грн. /а.с. 49/. За життя [PERSON] заповіту не складала. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , свідоцтва про народження серії [NUMBER] , паспортів громадянина України позивачі [PERSON] та [PERSON] є дітьми спадкодавця [PERSON] . Відтак останні відносяться до спадкоємців першої черги спадкування за законом. Інших спадкоємців вказаної черги, які б бажали прийняти спадщину, судом не встановлено /а.с. 10-16/. Відповідно до довідки № 20 від 17.01.2024, виданої виконавчим комітетом Грабовецько-Дулібівської сільської ради Стрийського району Львівської області, [PERSON] , яка померла [INFO] , до дня смерті проживала та була зареєстрована в [ADDRESS] . Разом з нею проживали та були зареєстровані син [PERSON] , дочка [PERSON] /а.с. 26/. Таким чином, оглядом витребуваної копії спадкової справи № 75/2024 до майна померлої [INFO] [PERSON] встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є єдиними спадкоємцями першої черги за законом, які звернулись із заявами про прийняття спадщини /а.с. 63-74/. Однак листом нотаріуса Стрийської ДНК відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності спадкодавця на житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами по [ADDRESS] та земельну ділянку з кадастровим номером 4625387200:05:000:0059, площею 0,1425 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала останній на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 560295 від 19.12.2012 /а.с. 50/. Відтак судом встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі позивачам свідоцтва про право на спадщину за законом на спірний житловий будинок та земельну ділянку після смерті [PERSON] . Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зі змісту ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 35 Земельного кодексу України громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва. Земельні ділянки, призначені для садівництва, можуть використовуватись для закладання багаторічних плодових насаджень, вирощування сільськогосподарських культур, а також для зведення необхідних будинків, господарських споруд тощо. Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва (втратила чинність), якою не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних жилих будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. На замовлення позивачів ФОП [PERSON] було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок садибного типу за адресою: [ADDRESS] , відповідно до якого будинковолодіння складається з житлового будинку «А-1» загальною площею 98,7 кв.м, житловою 49,3 кв.м, веранди «а», сходів «а1», підвалу «а2», альтанки «Б», навісу «В», вбиральні «Г», воріт з хвірткою № 1, огорожі № 2, огорожі № 3, колодязя «к» /а.с. 29-33/ У технічному паспорті на спірний житловий будинок та господарські будівлі зазначено 1980 рік побудови. Відтак спадкодавець [PERSON] набула за життя право власності на нього, яке переходить у порядку спадкування за законом відповідно до вимог статей 1216, 1218 ЦК України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як вбачається зі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб спадкоємців. Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. На підставі положень ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як роз`яснено в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, у тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема, на житловий будинок, іншу споруду. Згідно з ч. 1 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Згідно зі ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, згідно з ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно зі ст. 81, 126 ЗК України право власності громадяни України набувають на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, прийняття спадщини. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. Суд погоджується з аргументами позивачів, вважає такі обґрунтованими та підтвердженими належними, допустимими та достовірними доказами, які в своїй сукупності є достатніми. Таким чином, враховуючи, що позивачі отримати свідоцтво про право на спадщину в порядку спадкування за законом не мають можливості у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі такого; інші спадкоємці, які б виявили бажання прийняти спадщину за законом, відсутні; позивачі є єдиними спадкоємцями першої черги за законом після смерті матері [PERSON] , що прийняли спадщину, оскільки на момент її відкриття були зареєстровані та проживали зі спадкодавцем, протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не відмовилися від неї; відповідач позов визнав, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним і таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Щодо судових витрат. Крім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Разом з тим, суд враховує, що відповідно до принципу диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд зобов`язаний розглядати справу не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. А тому судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачами на їх вимогу. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 05 вересня 2022 року в справі № 1519/2-5034/11 висловив висновок про застосування норми права та вказав, що для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм. Згідно з частиною п`ятою статті 268\~ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. З урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268\~ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону та правові висновки, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 21.01.2025, є та дата, на яку було призначено розгляд справи, 21.01.2025, а датою складення повного тексту судового рішення 31.01.2025.

Outcome: approved