Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-29 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що [INFO] померла сестра позивача, [PERSON] . Після її смерті залишилося спадкове майно, яке складається із житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами та із земельної ділянки наданої на його забудову. Будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , був побудований в період шлюбу сестри позивача з [PERSON] . 25.05.1985 року було укладено шлюб сестри позивача з [PERSON] 20.06.1985 року рішенням загальних зборів [PERSON] було виділено земельну ділянку під забудову. В листопаді 1985 року було надано дозвіл на будівництво будинку. 21.07.1988 року отримано свідоцтво на право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , виданого на ім`я [PERSON] 02.07.2013 року шлюб між сестрою та відповідачем було розірвано. 22.02.2013 року відповідач був знятий з місця його реєстрації. Починаючи з 26.08.1988 року по 09.12.2021 року сестра позивача була зареєстрована та постійно проживала в будинку за адресою: [ADDRESS] . За даною адресою в будинку, ніхто, крім сестри не проживав і не був зареєстрований, виписана, в зв`язку зі смертю. 17 грудня 2021 року позивач звернувся до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Цього ж дня батько позивача подав заяву про відмову від прийняття спадщини. [INFO] помер батько позивача, [PERSON] . Тобто позивач є єдиним спадкоємцем після смерті сестри [PERSON] на частку спільного майна, набутого під час шлюбу. Проте через те, що за життя покійна сестра, в установленому законом порядку своє право на будинок та землю, надану на забудову не зареєструвала, це позбавляє позивача можливості у позасудовому порядку набути право власності на вищезазначене майно. Не маючи іншого способу захисту своїх прав ніж в судовому порядку, звернувся до суду з позовом про визнання права власності на частку житлового будинку з господарськими надвірними спорудами, місцезнаходження якого: [ADDRESS] та частки земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудовнику, на якій розташований будинок, в порядку спадкування за законом, після смерті [INFO] сестри позивача [PERSON] . В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві, просили їх задовольнити, будь-яких інших документів не надавали. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначив, що спірний будинок належить йому, він має на це майно всі відповідні документи, з покійною дружиною у них були дружні стосунки, за вказаних обставин просив відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача Новоархангельської селищної ради, в судовому засіданні щодо позовних вимог поклалася на розсуд суду. Відзив до суду не надходив. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали, суд приходить до наступного висновку: Судом встановлено, що предметом спору в даній справі є правовідносини щодо визнання права власності в порядку спадкування за законом. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла сестра позивача [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Новоархангельським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Голованівсьому районі Кіровоградської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 09.12.2021 року (а.с. 12). Згідно копії свідоцтва про шлюб, між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, актовий запис №30 від 25.05.1985 року. Після укладення шлюбу присвоєно спільні прізвища « [PERSON] », « [PERSON] » (а.с. 13). 20.06.1985 року рішенням загальних зборів [PERSON] було виділено земельну ділянку під забудову жилого будинку, а 25 листопада 1985 року було надано дозвіл на індивідуальне житлове будівництво (а.с. 26). 21 липня 1988 року [PERSON] отримано свідоцтво [NUMBER] на право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с. 19). Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 02.07.2013 року шлюб між сестрою позивача та відповідачем було розірвано (а.с. 14). Згідно копії домової книги в буд. [ADDRESS] були зареєстровані двоє: [PERSON] та [PERSON] . Після розірвання шлюбу [PERSON] був знятий з реєстрації (а.с. 20-22). З копії довідки №1183 від 01.08.2022 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , була зареєстрован з 26.08.1988 року та до дня смерті [INFO] проживала за адресою: [ADDRESS] . На момент її смерті за даною адресою ніхто не був зареєстрований та не проживав. Виписана, в зв`язку зі смертю (а.с. 15). З огляду на заяву №536 від 17.12.2021 року по спадковій справі №213/2021 року, [PERSON] прийняв всю спадщину за законом після смерті сестри [PERSON] . Крім нього спадкоємцем за законом є батько спадкодавця [PERSON] , [INFO] . Про наявність малолітніх, неповнолітніх, недієздатних осіб та осіб, цивільна дієздатність яких обмежена позивачу не відомо (а.с. 16). Заявою №537 від 17.12.2021 року по спадковій справі №213/2021 року, [PERSON] відмовився від прийняття спадщини за законом, де б вона не була і з чого б не складалася (а.с. 17). Факт родинних відносин позивача зі спадкодавцем встановлено: копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 02.09.1963 року, виданого Новоархангельським райбюро ЗАГС Кіровоградської області, згідно якого [PERSON] народилась [INFO] , в графі батько зазначено « [PERSON] », в графі мати « [PERSON] » (а.с. 11); копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 07.08.1968 року, виданого виконкомом Новоархангельської селищної ради, згідно якого [PERSON] народився [INFO] , в графі батько зазначено « [PERSON] », в графі мати « [PERSON] » (а.с. 9-1); копією свідоцтва про смерть [PERSON] , серії [NUMBER] від 21.11.2022 року, виданого Новоархангельським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Голованівському районі Кіровоградської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а.с. 10). Вирішуючи питання щодо позовних вимог, суд виходить з наступного: Положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ч .1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно ст. 41 Конституції України, передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної власності, творчої діяльності. Ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками сумісної власності подружжя, за взаємною згодою виключно, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Ст. 357 ЦК України визначено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників. За загальним правилом, будь-яке майно, набуте одним із подружжя під час шлюбу вважається для подружжя спільним. Це правило діє навіть якщо другий із подружжя не вказаний у правовстановлюючих документах на майно. Частки кожного з подружжя є рівними, а розпоряджатись спільним майном подружжя можливо лише за спільною згодою. При цьому не здійснення одним із подружжя права спільної сумісної власності в жодному разі не припиняє його прав на подружнє майно. За життя померлою [PERSON] та відповідачем по справі не було здійснено поділу спільного майна подружжя. З огляду на викладене суд зазначає, що померла [PERSON] та відповідач [PERSON] мають ідеальні частки по у спільному майні набутому в період шлюбу, а саме домоволодінні розташованому за адресою [ADDRESS] . Окрім того, позивач зазначив, що він є єдиним спадкоємцем майна померлої сестри [PERSON] на підставі ст.ст. 1216, 1218 ЦК України. З огляду на ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Ст. 1217 ЦК України вказує на те, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Ст. 1218 ЦК України визначає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Зі змісту ч. 1 ст. 1222 ЦК України вбачається, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Суд зважує на те, що спадкове право це один з інститутів цивільного права, в якому мають визначатися межі дозволеної поведінки суб`єктів спадкових правовідносин. Спадкуванням слід розуміти перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У законодавстві закріплюється традиційний підхід, згідно яким до складу спадщини належать усі права та обов`язки спадкодавця, їх перехід до спадкоємця здійснюється у порядку правонаступництва. Спадкове правонаступництво має універсальний характер, що вказує на те, що спадкоємець спадкує усі права та обов`язки спадкодавця, за винятком тих, які за своєю природою не можуть бути передані іншій особі. Судовий процес щодо спадкування має на меті захист порушених чи оспорюваних або охоронюваних законом інтересів. Спадкове правонаступництво має універсальний характер, що вказує на те, що спадкоємець спадкує усі права та обов`язки спадкодавця, за винятком тих, які за своєю природою не можуть бути передані іншій особі. Судовий процес, щодо спадкування має на меті, захист порушених чи оспорюваних або охоронюваних законом інтересів. Виходячи із змісту завдань та основних засад цивільного судочинства позивач, звертаючись до суду, повинен самостійно визначати у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Позивач просить визнати за ним право власності на житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та на частку земельної ділянки, на якій розташований будинок, що залишився після смерті сестри [PERSON] . Проте, суд вважає за доцільне зазначити, що в разі звернення до суду з матеріально-правовою вимогою про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом позивач вказав лише одного належного відповідача, а саме орган місцевого самоврядування Новоархангельську селищну раду Голованівського району Кіровоградської області. Відповідач [PERSON] не є спадкоємцем майна померлої [PERSON] і не може ним бути в розумінні ст.ст. 1258-1265 ЦК України. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 ЦК України (ст. 1258 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] звернувся 17.12.2021 року з заявою до приватного нотаріуса про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с.16). Того ж дня батько померлої [PERSON] подав приватному нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини (а.с. 17). Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 21.11.2022 року [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] (а.с.10). З наявних у суду матеріалів позивач в розумінні ч. 1 ст. 1262 ЦК України є спадкоємцем другої черги майна померлої сестри [PERSON] . Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. Вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню до правовідносин та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи. У цій справі позивачем заявлено до відповідачів матеріально-правову вимогу про визнання власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом. Разом з тим, зверненню до суду з позовом має передувати вирішення питання про видачу спадкоємцю нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до п. 4.15 та 4.18 п. 4 глави 10 розділу Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених п. 3 гл. 7 розділу І цього порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Cвідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Разом з тим позивачем не надано суду ні свідоцтва про право власності на спадщину, ні постанову приватного нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право власності на спадщину, із заявою про витребування у нотаріуса копії спадкової справи до суду не звертався. Тобто, зверненню до суду з позовом має передувати вирішення питання про видачу спадкоємцю нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. В матеріалах справи відсутні відомості про відмову у видачі свідоцтва про спадщину, як позивачу так і відповідачам. Якщо відсутність умов для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними та допустимими доказами (ст.ст. 77,78 ЦПК України), а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може слугувати підставою для відмови у позові. Виходячи із змісту завдань та основних засад цивільного судочинства позивач, звертаючись до суду, повинен самостійно визначати у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначати, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Судові витрати по цивільній справі суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України відносить за рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed