Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-20 00:00:00

У березні 2024 року позивач, керівник Голосіївської окружної прокуратури міста Києва (т.1 а.с.162), діючи в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Наш Дім» (далі - ДП «Наш Дім»), [PERSON] , про визнання недійсним інвестиційного договору, скасування державної реєстрації права власності та витребування майна, в якому просить: 1) визнати недійсним з моменту укладення інвестиційний договір від 19 серпня 2002 року № 14 на проведення ремонтних робіт нежитлових приміщень № 60 у житловому будинку [ADDRESS] , підписаний між державним підприємством «Наш Дім» в особі директора Хоменка Анатолія Семеновича та [PERSON] ; 2) скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «ПЛЕСО» Рашкова А. Г. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 26 липня 2019 року, індексний номер: 47962002 та проведену на його підставі державну реєстрацію права власності [PERSON] на нежитлове приміщення загальною площею 127,2 кв. м. за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1880902680000); 3) витребувати від [PERSON] на користь Держави в особі Фонду державного майна України нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення загальною площею 127,2 кв. м. за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1880902680000); 4) стягнути судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що наказом Міністерства промислової політики України від 28 грудня 1999 року № 443 на базі рухомого та нерухомого майна відокремленого структурного підрозділу Київського заводу «Радар» створено ДП «Наш Дім», яке, відповідно до наказу Державного комітету промислової політики України від 05 квітня 2001 року № 146 «Про передачу майна з балансу заводу «Радар», прийняло, в рахунок збільшення статутного фонду, житловий будинок (гуртожиток) по Стратегічному шосе, 41 в м.Києві за актом приймання-передачі від 01 січня 2000 року. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11 червня 2010 року, справа № 50/371-б, порушено провадження про визнання ДП «Наш Дім» банкрутом. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26 січня 2012 року, справа № 50/371-б, розпочато процедуру санації. Ухвалою суду від 15 вересня 2015 року останнім керуючим санацією підприємства призначено Козловську Д. В. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16 грудня 2019 року справа № 50/371-б, процедуру санації ДП «Наш Дім» припинено у зв`язку із виконанням плану санації. Крім того, вказаною ухвалою суду припинено повноваження керуючого санацією арбітражного керуючого Козловської Д. В., а провадження у справі № 50/371-б - закрито. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 23 березня 2014 року № 408 «Деякі питання управління Міністерством економічного розвитку і торгівлі об`єктами державної власності» та акта приймання-передачі від 24 жовтня 2014 року, цілісний майновий комплекс ДП «Наш Дім» передано із сфери управління Міністерства промислової політики України до сфери управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (на даний час - Міністерство економіки України). Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 26 липня 2022 року № 683-р єдиний майновий комплекс ДП «Наш дім» передано із сфери управління Міністерства економіки України до сфери управління Фонду державного майна України. На підставі акту приймання-передачі, затвердженого головою Фонду державного майна України від 01 листопада 2022 року, єдиний майновий комплекс Державного підприємства «Наш дім» (у тому числі, будинок (гуртожиток) [ADDRESS]) передано із сфери управління Міністерства економіки України до сфери управління Фонду державного майна України. Згідно з технічною документацією на житловий будинок (гуртожиток) [ADDRESS] (план та журнал обмірів підвалу 1961 року) до загальної площі вказаного житлового будинку (гуртожитку), входять нежитлові приміщення в підвалі літери «А» загальною площею 100,2 кв. м., також входять технічний підвал та приміщення технічного поверху - технічного підпілля, інвентаризація яких не проводилась. Разом з тим встановлено, що дані нежитлові приміщення площею за розміром 127,2 кв.м., зареєстровані на праві приватної приватизації за [PERSON] . За відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 26 липня 2019 року державним реєстратором Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «ПЛЕСО» Рашковим А. Г. прийнято рішення про приватизацію останнім даних приміщень прийнято на підставі інвестиційного договору від 19 серпня № 14, підписаного між директором ДП «Наш дім» Хоменком А.С. та [PERSON] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1880982680000). Технічний паспорт складено на замовлення [PERSON] , видано 22 липня 2019 року ТОВ «БТІ-Єврофасп» на нежитлові приміщення загальною площею 127,2 кв.м. Вказане рішення прийнято на підставі інвестиційного договору від 19 серпня 2002 року № 14, підписаного між директором ДП «Наш Дім» Хоменком А.С. та [PERSON] , акту приймання-передачі від 27 березня 2003 року та технічного паспорту від 22 липня 2019 року, виданого ТОВ «БТІ-Єврофасп». Відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи № 55068 (30274/1010) Київського міського бюро технічної інвентаризаційної на житловий будинок (гуртожиток) [ADDRESS] нежитлові приміщення в підвалі літери «А», які є державною власністю, включають в себе приміщення № ІІ, №№ 1-9 (група приміщень № 55) загальною площею 100,2 кв.м та приміщення технічного поверху - технічного підпілля, інвентаризація якого не проводилась. У той же час, за технічним паспортом від 22 липня 2019 року, виготовленим ТОВ «БТІ-Єврофасп» на замовлення [PERSON] , нежитлове приміщення 60 у житловому будинку [ADDRESS] , загальною площею 127,2 кв. м, складається з приміщень №№ 1-9 (група приміщень 60). Співставленням вищевказаних технічних паспортів встановлено, що нежитлові приміщення в підвалі літери «А», в будинку [ADDRESS] (приміщення № ІІ, №№ 1-9 (група приміщень 55) загальною площею 100,2 кв. м, які є державною власністю, та приміщення площею 99,7 кв.м (приміщення №№1-8 групи приміщень 60), які входять в загальну площу нежитлових приміщень 60 загальною площею 127,2 кв. м у житловому будинку [ADDRESS] , які зареєстровані на праві власності за [PERSON] , є тотожними (одними і тими самими). При цьому, як вбачається з поверхового плану підвалу літери «А» житлового будинку (гуртожитку) [ADDRESS] приміщення технічного поверху (технічне підпілля), площа якого при проведенні інвентаризації 1961 року не врахована до загальної площі будівлі та в яких знаходяться внутрішньобудинкові інженерні мережі, що є державною власністю та приміщення площею 27,5 кв. м (приміщення № 9 групи приміщень 60), які входять в загальну площу нежитлових приміщень 60 загальною площею 127,2 кв. м, які зареєстровані за [PERSON] є одними і тими самими. Зазначає, що відповідно до положень ДБН В.2.2-9:2009, технічний поверх - поверх для розміщення інженерного обладнання та прокладання комунікацій; може бути розташований у нижній (у тому числі технічне підпілля), верхній (у тому числі технічне горище) або у середній частині будинку. Згідно з пунктом Б.4 вказаних державних будівельних норм площа горища (технічного горища), технічного підпілля, якщо висота від підлоги до низу конструкцій, що виступають, менше 1,9 м, а також лоджій, тамбурів, зовнішніх балконів, портиків, ґанків, зовнішніх відкритих сходів до загальної, корисної та розрахункової площі будинку не включається. Пунктом 31 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24 травня 2001 року № 127 (у редакції наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26 липня 2018 року № 186) площі горища (технічного горища), технічного підпілля, якщо висота від підлоги до низу конструкцій, що виступають, менше ніж 1,9 м, портиків, ґанків, зовнішніх відкритих сходів до загальної, корисної та розрахункової площі громадського будинку не включаються. Таким чином площа приміщень технічного поверху (технічного підпілля), в яких розміщується інженерне обладнання та прокладені комунікації, не включалась до розрахункових та корисних площ підвалу будинку (гуртожитку) [ADDRESS] , однак є невід`ємною частиною будівлі та є державною власністю. Отже, нежитлові приміщення в підвалі під літ «А» будинку (гуртожитку) [ADDRESS] загальною площею 100,2 кв. м, приміщення технічного поверху (технічного підпілля) (необміряні та невраховані під час інвентаризації 1961 року), що є державною власністю, та нежитлове приміщення 60 загальною площею 127,2 кв. м у житловому будинку по [ADDRESS] , яке зареєстровано за [PERSON] , є одним й тим самим об`єктом нерухомості. Вказується, що відповідно до листа Міністерства економіки України від 21 лютого 2024 року Міністерством рішення стосовно відчуження або приватизації приміщення підвалу, в тому числі частини приміщення підвалу загальною площею 127,2 кв. м. в житловому будинку (гуртожитку) по Стратегічному шосе у місті Києві не приймались. Також, за з інформацією Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву від 27 липня 2023 року № 5045, Міністерства економіки України від 28 липня 2023 року № 2802-09/38647 та Фонду державного майна України від 05 березня 2024 року № 10-47-6114, нежитлове приміщення 60 в житловому будинку по Стратегічному шосе у місті Києві не приватизувалось. Таким чином, вважає, що спірне нежитлове приміщення 60, площею 127,2 кв. м, в підвалі житлового будинку [ADDRESS] (яке насправді є нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 100,2 кв. м та приміщення технічного поверху (технічного підпілля) в будинку (гуртожитку) [ADDRESS] , є державною власністю і вибуло з володіння держави поза волею власника, а тому є підстави для захисту порушеного права власності держави в судовому порядку. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 02 квітня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та вирішено розглядати справу у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (т.1 а.с.166-168). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17 вересні 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (т.2 а.с.11,12). Копію ухвали про відкриття провадження направлено на адресу сторін, відповідачам направлено копію позовної заяви з додатками. Ухвалу було направлено до електронного кабінету учасника справи та на зазначені адреси електронної пошти сторін. 07 травня 2024 року до суду від Фонду державного майна України надійшли пояснення щодо позову, у яких фонд просить задовольнити позовну заяву у повному обсязі, з підстав викладених у ній. У поясненнях вказується, що спірне нежитлові приміщення № 60, площею 127,2 кв.м., підвальне приміщення в буд. [ADDRESS] є державною власністю і вибуло з володіння держави поза волею власника (т.1 а.с.212-221). Представник ДП «Наш дім» Невкритий В.Ю. (довіреність від 26 січня 2025 року (т.1 а.с.239) 30 квітня 2024 року надав суду відзив на позовну заяву, в якому погоджується з доводами позивача, вказує, що спірне нежитлове приміщення [ADDRESS] , фактична площа якого 100,2 кв.м, є державною власністю, просить судові витрати покласти на відповідача [PERSON] (т.1 а.с.227-239). Відповідач [PERSON] про розгляд справи судом повідомлявся за адресою його реєстрації (т.1 а.с. а.с.175), поштові відправлення повертались до суду без вручення з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (т.1 а.с.175, т.2 а.с.1, 2, 22). Додатково суд повідомляв відповідача [PERSON] через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Отже, судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, відповідач [PERSON] не скористався правом подачі відзиву на позовну. Прокурор Куцоконь О.О. у судовому засіданні надала пояснення, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Представник Фонду державного майна України Хайновський О.О. у судовому засіданні надав пояснення, які наведено у письмових поясненнях на позовну заяву, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача ДП «Наш дім» - Невкритий В.Ю. (довіреність від 26 січня 2025 року (т.2 а.с.5-7) у судове засіданні не з`явився, повідомлявся належним чином, у матеріалах справи міститься клопотання від 16 вересня 2024 року, в якому представник просить слухати справу за відсутності ДП «Наш дім» (т.2 в.с.3,4). Згідно із ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом статтею 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що наказом Міністерства промислової політики України від 28 грудня 1999 року № 443 на базі рухомого та нерухомого майна відокремленого структурного підрозділу Київського заводу «Радар» створено ДП «Наш Дім» (т.1 а.с.32) Відповідно до Додатку № 1 до наказу визначено перелік фондів та обігових коштів, які передаються з балансу завод «Радар» на баланс ДП «Наші дім», в тому числі і житловий будинок [ADDRESS] (т.1 а.с.33-40). Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11 червня 2010 року, справа № 50/371-б, порушено провадження про визнання ДП «Наш Дім» банкрутом. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26 січня 2012 року, справа № 50/371-б, розпочато процедуру санації. Останнім керуючим санацією підприємства призначено Козловську Д. В. (ухвала суду від 15 вересня 2015 року). Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 23 березня 2014 року № 408 «Деякі питання управління Міністерством економічного розвитку і торгівлі об`єктами державної власності» та акта приймання-передачі від 24.10.2014 року, цілісний майновий комплекс ДП «Наш Дім» передано із сфери управління Міністерства промислової політики України до сфери управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (на даний час - Міністерство економіки України). Наказом ДП «Наш дім» від 21 листопада 2019 року проведено інвентаризацію основних засобів за період 2019 року, наказ підписано керуючим санацією підприємства Козловською Д. В. (т.1 а.с.42-46). Ухвалою Господарського суду м. Києва від 16 грудня 2019 року, справа № 50/371-б, процедуру санації ДП «Наш Дім» припинено у зв`язку із виконанням плану санації. Крім того, вказаною ухвалою суду припинено повноваження керуючого санацією арбітражного керуючого Козловської Д. В., а провадження у справі № 50/371-б - закрито. Згідно з проведеною інвентаризацією основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів, розрахунків та інших статей балансу ДП «Наш Дім» за 2019 рік житловий будинок (гуртожиток) [ADDRESS] перебував на балансі державного підприємства. У інвентаризаційному описі необоротних активів від 25 листопада 2019 року № 2 під порядковим номером 27 зазначено майно: житловий будинок по [ADDRESS] », інвентарний номер 79, балансова вартість: 351 659,25 грн. (т.1 а.с.44-47). Надалі, на підставі акту приймання-передачі від 31 липня 2020 року документація ДП «Наш дім» передана виконувачу обов`язків директора ДП «Наш Дім» Соловей Т.В. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 26 липня 2022 року № 683-р єдиний майновий комплекс ДП «Наш дім» передано із сфери управління Міністерства економіки України до сфери управління Фонду державного майна України, додаток № 1 (т.1 а.с.49,50). Як вбачається з листа Мінекономіки України № 2802-09/38647-05 від 28 липня 2023 року, відповідно до вказано вище розпорядження Кабінету Міністрів України та відповідно до акт приймання-передачі від 01 листопада 2022 року єдиний майновий комплекс ДП «Наш дім» передано Фонду державного майна України (т.1 а.с.52-54). На підставі акту приймання-передачі, затвердженого головою Фонду державного майна України від 01 листопада 2022 року, єдиний майновий комплекс ДП «Наш дім», у тому числі, будинок (гуртожиток) [ADDRESS] (п.19), балансоутримувач ДН «Наш дім» (передано із сфери управління Міністерства економіки України до сфери управління Фонду державного майна України (т.1 а.с.141-146). У подальшому за актом приймання-передавання об`єктів нерухомого майна, інших матеріальних цінностей та документів від 08 березня 2023 року об`єкти нерухомого майна ДП «Наш Дім», у тому числі, житловий будинок (гуртожиток) [ADDRESS] , інвентарним номером 79, загальною нежитлових приміщень 162,8 кв. м. разом з підвалом загальною площею 890,60 кв. м., передано від виконувача обов`язків директора ДП «Наш Дім» Соловей Т.В. новому виконувачу обов`язків директора ДП «Наш Дім» - Герасименку В. І. (т.1 а.с.62-69). Згідно з технічною документацією на житловий будинок (гуртожиток) [ADDRESS] (план та журнал обмірів підвалу 1961 року) до загальної площі вказаного житлового будинку (гуртожитку), зокрема входять нежитлові приміщення в підвалі (т.1 а.с.118) літери «А» загальною площею 100,2 кв. м. та приміщення технічного поверху - технічного підпілля, інвентаризація яких не проводилась (т.1 а.с.117-132). Згідно з відомостями (дата формування - 14 березня 2024 року) Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 26 липня 2019 року державним реєстратором Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «ПЛЕСО» Рашковим А. Г. прийнято рішення (індексний номер: 47962002 від 26 липня 2019 року ) про державну реєстрацію права власності [PERSON] на нежитлове приміщення 60, загальною площею 127,2 кв. м., у житловому будинку [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1880902680000). Вказане рішення прийнято на підставі інвестиційного договору № 14 від 19 серпня 2002 року, підписаного між директором ДП «Наш Дім» та [PERSON] , акту приймання-передачі від 27 березня 2003 року та технічного паспорту від 22 липня 2019 року, виданого ТОВ «БТІ-Єврофасп» (т.1 а.с.80,81). Відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи № 55068 (30274/1010) Київського міського бюро технічної інвентаризаційної на житловий будинок (гуртожиток) [ADDRESS] нежитлові приміщення в підвалі літери «А», які є державною власністю, включають в себе приміщення № П, №№ 1-9 (група приміщень 55) загальною площею 100, 2 кв. м. та приміщення технічного поверху - технічного підпілля, інвентаризація яких не проводилась. (т.1 а.с.117-132). У той же час, за технічним паспортом від 22 липня 2019 року, виготовленим ТОВ «БТІ-Єврофасп» на замовлення [PERSON] , на нежитлове приміщення 60 у житловому будинку [ADDRESS] , загальною площею 127,2 кв. м, складається з приміщень №№ 1-9 (група приміщень 60) (т.1 а.с.73-79). Співставленням вищевказаних технічних паспортів встановлено, що нежитлове приміщення в підвалі літери «А», в будинку [ADDRESS] (приміщення № П, №№ 1-9) загальною площею 100,2 кв. м., які є державною власністю, та приміщення площею 99,7 кв.м.40 кв. м. (приміщення №№1-8 групи приміщень 60), які входять в загальну площу нежитлових приміщень 60 загальною площею 127,2 кв. м. у житловому будинку [ADDRESS] , які зареєстровані на праві власності за [PERSON] , є тотожними (одними і тими самими). При цьому, як вбачається з поверхового плану підвалу літери «А» житлового будинку (гуртожитку) [ADDRESS] приміщення технічного підвалу та технічного поверху (технічне підпілля), площі яких при проведенні інвентаризації 1961 року не врахована до загальної площі будівлі та в яких знаходяться внутрішньобудинкові інженерні мережі, що є державною власністю, та приміщення площею 27,5 кв.м. (приміщення № 9 групи приміщень 60), які входять в загальну площу нежитлових приміщень 60 загальною площею 127,2 кв. м, які зареєстровані за [PERSON] , є одними і тими самими. Відповідно до положень ДБН В.2.2-9:2009, технічний поверх - поверх для розміщення інженерного обладнання та прокладання комунікацій; може бути розташований у нижній (у тому числі технічне підпілля), верхній (у тому числі технічне горище) або у середній частині будинку. Згідно з пунктом Б.4 вказаних державних будівельних норм площа горища (технічного горища), технічного підпілля, якщо висота від підлоги до низу конструкцій, що виступають, менше 1,9 м, а також лоджій, тамбурів, зовнішніх балконів, портиків, ґанків, зовнішніх відкритих сходів до загальної, корисної та розрахункової площі будинку не включається. Пунктом № 31 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24 травня 2001 року № 127 (у редакції наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26 липня 2018 року № 186) площі горища (технічного горища), технічного підпілля, якщо висота від підлоги до низу конструкцій, що виступають, менше ніж 1,9 м, портиків, ґанків, зовнішніх відкритих сходів до загальної, корисної та розрахункової площі громадського будинку не включаються. Таким чином, площа приміщень технічного підвалу, технічного поверху (технічного підпілля), в яких розміщується інженерне обладнання та прокладені комунікації, не включалась до розрахункових та корисних площ підвалу будинку (гуртожитку) [ADDRESS] , однак є невід`ємною частиною будівлі та є державною власністю. Згідно з інформацією ДП «Наш Дім» від 30 червня 2022 року № 89 (т. 1 а.с. 30-31) інвестиційний договір від 19.08.2002 № 14, на підставі якого зареєстровано право власності на спірне приміщення за [PERSON] , органом управління не погоджувався та з державним підприємством «Наш дім» не укладався; нежитлове приміщення 60, що є частиною підвалу житлового будинку [ADDRESS] , є державною власністю і не відчужувалось. Також ДП «Наш Дім» листом від 23 травня 2023 року № 15/5 повідомляв позивача про те, що підприємством не укладались інвестиційні договори, з повноваженими органами не узгоджувало проведення ремонтних робіт в нежитлових приміщеннях за вказаною адресою (т.1 а.с.61). Згідно з інформацією Міністерства економіки України від 20 лютого 2024 року № 2802-09/13311-05 останнім не приймалось рішення про відчуження/приватизацію нерухомого майна, в тому числі нежитлових приміщень [ADDRESS] (т.1 а.с.147,148). Як вбачається з інформації Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву від 27 липня 2023 року № 5045, нежитлове приміщення 60 по [ADDRESS] за даними в системі «ЕТАП» не значиться, відомості по приватизацію відсутні (т.1 а.с.51). Вказане свідчить про те, що спірне майно у встановленому законом порядку не відчужувалось. Таким чином, спірне нежитлове приміщення 60 , площею 127,2 кв. м житлового будинку (гуртожитку) [ADDRESS] (яке насправді є нежитловим приміщенням загальною площею 100,2 кв. м підвалу, приміщенням технічного підвалу та технічного поверху (технічного підпілля), є державною власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Згідно з п. 1.1. розділу 1 «Загальні положення» Статуту Державного підприємства «Наш Дім» (в редакції 2023 року) ДП «Наш Дім» є державним унітарним підприємством, що діє як державне комерційне підприємство, засноване на державній власності та належить до сфери управління Фонду державного майна України. (т.1 а.с.105-116). Фонд державного майна України є органом державної влади, наділений повноваженнями власника спірного державного майна. Разом з цим, орган, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту державних майнових інтересів - Фонд державного майна України, не здійснює свої повноваження щодо захисту порушеного відповідачем права власності держави. Будучи обізнаним про факт незаконного відчуження державного майна, переданого до сфери його управління, Фонд державного майна України свої функції у спірних правовідносинах не виконав, заходи на поновлення порушеного права держави не вжив, захист інтересів держави не здійснив. Голосіївською окружною прокуратурою міста Києва 04 квітня 2023 року (за вихідним номером № 43-2915вих-23) та 14 лютого 2024 року (за вихідним номером № 43-1361вих-24) направлені до Фонду державного майна України листи щодо вжиття цивільно-правових заходів з метою повернення майна у державну власність (т.1 а.с.151-153,156-158). Натомість Фонд державного майна України звернувся до органів прокуратури з проханням щодо вжиття представницьких заходів (т.1 а.с.140). Таким чином, судом встановлено наявність у позивача правових підстав для звернення до суду із вказаним позовом. Щодо позовної вимоги про визнання недійсним з моменту укладення інвестиційного договору від 19 серпня 2002 року № 14, суд зазначає наступне. 19 серпня 2002 року ДП «Наш Дім» в особі директора Хоменка А.С. та [PERSON] укладено інвестиційний договір № 14 на проведення ремонтних робіт житлових приміщень № 60 у житловому будинку [ADDRESS] загальною площею 127,2 кв.м (т.1 а.с.70,71). Як вказано вище, за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на нежитлове приміщення 60 по [ADDRESS] 24 липня 2019 року зареєстровано за [PERSON] . Серед документів, поданих для державної реєстрації права власності, вказано інвестиційний договір № 14 серпня 2002 року, акт приймання-передачі від 27 березня 2003 року та технічний паспорт від 27 липня 2019 року, виданий ТОВ «БТІ-Єврофасп» (т. 1 а.с. 80-82) Відповідно до п. 2.1 інвестиційного договору ДП «Наш Дім» надає інвестору право користування нежитловими приміщеннями [ADDRESS] , загальною площею 127,2 кв.м для проведення ремонтних робіт та благоустрою навколишньої території. Пунктом 3.2.1 інвестиційного договору передбачено, що уповноважений орган власника зобов`язується передати інвестору право користування об`єктом інвестування на період від затвердження проектно-кошторисної документації до завершення ремонтних робіт та благоустрою навколишньої території. Пунктом 3.2.2 інвестиційного договору передбачений обов`язок ДП «Наш Дім» здійснити передачу інвестору у власність результат інвестицій, а саме нежитлові приміщення [ADDRESS] , загальною площею 127,2 кв.м, протягом місяця з моменту закінчення ремонтних робіт та благоустрою навколишньої території по акту приймання-передачі. 27 березня 2003 року між Хоменком А.С. та [PERSON] підписано акт приймання-передачі нежитлового приміщення за вказаною адресою (т.1 а.с.72). Згідно зі ст. 41 Цивільного кодексу Української РСР (чинного на дату підписання оспорюваного правочину) угодою визнається дія громадян і організацій, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Відповідно до ст. 48 Цивільного кодексу Української РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Якщо угода укладена з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, вона є недійсною (ст. 49 Цивільного кодексу Української РСР). Статтею 59 Цивільного кодексу Української РСР передбачено, що угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Оспорюваний інвестиційний договір не відповідає вимогам законодавства, що тягне за собою його недійсність, з огляду на наступне. Статтею 2 Закону України «Про підприємства в Україні» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що в Україні може діяти, у тому числі, державне підприємство, засноване на державній власності. За ч. 1 ст. 10 цього Закону України майно підприємства становлять основні фонди та оборотні активи, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства. Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про підприємства в Україні» майно, що є державною власністю і закріплене за державним підприємством (крім казенного), належить йому на праві повного господарського відання. Здійснюючи право повного господарського відання, державне підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству та статуту підприємства. Згідно з ч. 1 ст. 37 Закону України «Про власність» (в редакції, яка діяла на момент укладення інвестиційного договору від 19 серпня 2002 року) майно, що є державною власністю і закріплене за державним підприємством, належить йому на праві повного господарського відання. Здійснюючи право повного господарського відання, підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать закону та цілям діяльності підприємства. Тобто майно державного підприємства є державною власністю в силу закону і закріплюється за ним на праві господарського відання. Відповідно до Статуту ДП «Наш Дім», затвердженого наказом Міністерства промислової політики України від 28 грудня 1999 року № 443, підприємство засноване на державній власності і підпорядковане Міністерству промислової політики України (т.1 а..с.88-95). За п. 4.2 Статуту майно ДП «Наш дім» є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. Здійснюючи право повного господарського відання, підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на власний розсуд, вчиняючи до нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству та цьому статуту. Згідно з п. 4.4 Статуту відчуження засобів виробництва, що є державною власністю і закріплені за підприємством, здійснюється за згодою Міністерства промислової політики України. Пунктом 6.3 Статуту встановлено, що керівник підприємства самостійно вирішує питання діяльності підприємства за винятком тих, що віднесені статутом до компетенції Міністерства і інших органів даного підприємства. Отже вбачається, що згідно з п. 4.4. Статуту відчуження спірного нерухомого майна, що є державною власністю, повинно було здійснюватись виключно за згодою уповноваженого органу - Міністерства промислової політики України (на час вчинення правочину). У той же час, як вбачається з листа Міністерства економіки України від 20 лютого 2024 року № 2802-09/13311-05, міністерством не приймалось рішення про відчуження/приватизацію нерухомого майна, в тому числі нежитлових приміщень № 60 по Стратегічне шосе,41 у місті Києві (т.1 а.с.147,148). Згідно з листом в.о. директора ДП «Наш дім» Герасименка В.І. від 23 травня 2023 року № 15/5 в журналах обліку договорів підприємства, обліку актів виконаних робіт, а також в журналі «Виписки» (журнал бухгалтерського обліку відповідних оплат по договорам) інформація щодо укладених протягом 2000-2023 років інвестиційних договорів, здійснених оплат та виконаних робіт не значиться. Договори щодо інвестиційної діяльності підприємством не укладались і уповноваженим органом не узгоджувались (т.1 а.с.61). Тобто стороною оспорюваного інвестиційного договору - ДП «Наш Дім» спростовуються навіть факт його укладання. При цьому, як встановлено, дійсний власник спірного майна - держава в особі Міністерства промислової політики України (на час укладення правочину) згоду на укладення відповідного інвестиційного договору та відчуження нерухомого майна не надавала, а тому інвестиційний договір від 19 серпня 2002 року не відповідає вимогам ст. 10 Закону України «Про підприємства в Україні» та пунктам 4.2, 4.4 Статуту ДП «Наш Дім», що тягне за собою його недійсність. Згідно зі ст. 86 Цивільного кодексу Української РСР (чинного на дату підписання оспорюваного правочину) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Частиною 2 статті 89 Цивільного кодексу Української РСР передбачено, що держава є єдиним власником всього державного майна. За ст. 90 Цивільного кодексу Української РСР державі належать основні засоби виробництва в промисловості, будівництві і сільському господарстві, засоби транспорту і зв`язку, банки, майно організованих державою торговельних, комунальних та інших підприємств, основний міський фонд, а також інше майно, необхідне для здійснення завдань держави. Відповідно до ст. 41 Конституції України (в редакції 1996 року), ст. 2 Закону України «Про власність» (в редакції, що діяла на момент укладення оспорюваного договору) та ст. 86 Цивільного кодексу Української РСР право власності є непорушним і охороняється законом. Зі змісту ч. ч. 1-3 ст. 4 Закону України «Про власність» вбачається, що власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Отже повнота панування власника над річчю означає можливість здійснення з цією річчю будь-яких дій. Згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про управління майном, що є у загальнодержавній власності» від 15 грудня 1992 року № 8-92 на міністерства та інші підвідомчі Кабінету Міністрів України органи державної виконавчої влади покладено здійснення функцій щодо управління майном, що є у загальнодержавній власності. Оскільки майно ДП «Наш Дім» є власністю держави, функції власника від імені держави виконує відповідний орган державної влади. Статутом ДП «Наш Дім» (в редакції, яка діяла на момент підписання інвестиційного договору від 19 серпня 2002 року) регламентовано, що ДП «Наш дім» підпорядковане Міністерству промислової політики України. Тобто станом на 19 серпня 2002 року функції власника майна державного підприємства виконувало Міністерство промислової політики України, яким рішення про укладення державним підприємством оспорюваного інвестиційного договору не узгоджувалось та рішення про відчуження спірного майна не приймалось. Враховуючи, що ДП «Наш дім» ніколи не було власником спірного нежитлового приміщення, воно не мало права відчужувати його [PERSON] на підставі інвестиційного договору від 19 серпня 2002 року, а тому оспорюваний договір суперечить ст. ст. 89, 90 Цивільного кодексу Української РСР, ст. 2, 4, 7, 37 Закону України «Про власність», що є підставою для визнання його недійсним в судовому порядку. Загальні правові, економічні та соціальні умови інвестиційної діяльності на території України визначаються Законом України «Про інвестиційну діяльність». Відповідно до статті 1 Закону України «Про інвестиційну діяльність» (в редакції чинній на час підписання оспорюваного правочину) інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Такими цінностями можуть бути: кошти, цільові банківські вклади, паї, акції та інші цінні папери; рухоме та нерухоме майно (будинки, споруди, устаткування та інші матеріальні цінності); майнові права, що випливають з авторського права, досвід та інші інтелектуальні цінності; сукупність технічних, технологічних, комерційних та інших знань, оформлених у виді технічної документації, навиків та виробничого досвіду, необхідних для організації того чи іншого виду виробництва, але не запатентованих («ноу-хау»); права користування землею, водою, ресурсами, будинками, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права; інші цінності. Разом з цим, в умовах оспорюваного договору взагалі відсутній будь-який результат інвестиційної діяльності для державного підприємства, яке безоплатно передало у власність відповідачу державне майно. Частиною 1 статті 2 цього Закону визначено, що інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. Інвестиційна діяльність здійснюється зокрема на основі інвестування, здійснюваного громадянами. За змістом статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях та сферах народного господарства, цінні папери, цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об`єкти власності, а також майнові права. Забороняється інвестування в об`єкти, створення і використання яких не відповідає вимогам санітарно-гігієнічних, радіаційних, екологічних, архітектурних та інших норм, встановлених законодавством України, а також порушує права та інтереси громадян, юридичних осіб і держави, що охороняються законом. Оспорюваний інвестиційний договір суперечить вищевказаним приписам Закону України «Про інвестиційну діяльність», оскільки його укладено з метою безоплатного заволодіння державним нерухомим майном - нежитловим приміщенням № 60, в житловому будинку (гуртожитку) [ADDRESS] , що беззаперечно порушує право власності держави на спірне майно та суперечить інтересам держави і суспільства. Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України «Про приватизацію державного майна» (чинного на дату підписання оспорюваного правочину) приватизація державного майна (далі - приватизація) - це відчуження майна, що перебуває у державній власності, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів на структурну перебудову економіки України. Законодавство України про приватизацію складається з цього Закону, інших законів України з питань приватизації. Частиною 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного майна» визначені основні принципи приватизації, зокрема продажу об`єктів приватизації з урахуванням їх індивідуальних особливостей виключно за кошти. Частиною 1 Державної програми приватизації на 2000-2002 визначено основні цілі, пріоритети, завдання та способи приватизації державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим, та відчуження комунального майна, групи об`єктів, які підлягають приватизації, орієнтовані завдання щодо обсягів приватизації державного майна та надходження коштів від приватизації до Державного бюджету України та відповідні заходи щодо виконання цієї Програми. За приписами ч. 1 ст. 7 Закону України «Про приватизацію державного майна» державну політику в сфері приватизації здійснюють Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим, що становлять єдину систему державних органів приватизації в Україні. Порядок приватизації державного майна регламентовано статтею 11 Закону України «Про приватизацію державного майна». Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» відповідно до цього Закону можуть приватизуватися підприємства, якщо вони відповідають вимогам ч. 1 ст. 2 цього Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 2 вказаного Закону об`єктом малої приватизації, зокрема, є окреме індивідуально визначене майно. Статтею 3 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» передбачено, що приватизація об`єктів малої приватизації здійснюється шляхом: викупу; продажу на аукціоні, за конкурсом. За ст. 4 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» продавці об`єктів малої приватизації, що перебувають у загальнодержавній власності, є Фонд державного майна, його регіональні відділення та представництва. Відповідно до ст. 23 вказаного Закону право власності на державне майно підтверджується договором купівлі-продажу, який укладається між покупцем та уповноваженим представником відповідного органу приватизації. Договір купівлі-продажу державного майна підлягає нотаріальному посвідченню. Тобто відчуження спірного майна повинно було відбуватися в рамках приватизаційної процедури у порядку, визначеному вказаними законодавчими актами, і за її результатами мав бути укладений договір купівлі-продажу державного майна. Однак приватизація спірного майна не проводилась, договір купівлі-продажу спірного майна не укладався і відповідно нотаріально не посвідчувався, що підтверджується вище вказаними листами Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву від 27 липня 2023 № 30-12/5045, листом Міністерства економіки України від 20 лютого 2024 № 2802-09/13311-05. Таким чином, у даному випадку спірне майно набуто відповідачем поза приватизаційною процедурою - на підставі оспорюваного інвестиційного договору, який не відповідає вимогам ст.ст. 1, 2, 3. 7, 11 Закону України «Про приватизацію державного майна», ст.ст. 1, 2, 3, 4, 23 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» та приписам Державної програми приватизації на 2000-2002 роки, що є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 48 Цивільного кодексу УРСР. Враховуючи викладене, інвестиційний договір від 19 серпня 2002 року № 14 на проведення ремонтних робіт нежитлового приміщення № 60 у житловому будинку (гуртожитку) [ADDRESS] (т.1 а.с.70,71) не відповідає вимогам ст.ст. 89, 90 Цивільного кодексу Української РСР, ст. 10 Закону України «Про підприємства в Україні», ст.ст. 2, 4, 7, 37 Закону України «Про власність», ст.ст. 1, 2, 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність», ст.ст. 1, 2, 3. 7, 11 Закону України «Про приватизацію державного майна», ст.ст. 1, 2, 3, 4, 23 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», приписам Державної програми приватизації на 2000-2002 роки, суперечить пунктам 4.2, 4.4 статуту ДП «Наш Дім», затвердженого наказом Міністерства промислової політики України від 28 грудня 1999 року за № 443, а тому підлягає визнанню недійсним відповідно до ст.ст. 48, 49, 59 Цивільного кодексу Української РСР. Щодо позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на спірне майно, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникає з дня такої реєстрації. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Інститут реалізації права власності - це за своєю суттю є підтвердження державою права власності на майно за відповідною особою. При цьому держава наділена повноваженнями підтвердити таке право особи виключно у тому випадку, якщо ця особа набула майно у власність законно. Набуття особою у власність майна в обхід закону та надання державі документів, які не відповідають вимогам законодавства з метою введення держави в оману задля реєстрації права власності на майно, не може свідчити про правомірне набуття особою майна у власність, а відтак є підставою для скасування відповідної державної реєстрації на це майно. Таким чином, сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає. Такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 910/15993/16, від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18. Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що за результатами розгляду заяви державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав, вносить до Державного реєстру відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав та видає інформацію з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником. За ч. 4 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться, зокрема, на підставі, укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно. Державним реєстратором комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «ПЛЕСО» Рашковим А. Г. 26 липня 2019 року прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на спірне майно за [PERSON] (з відкриттям розділу) на підставі інвестиційного договору від 19 серпня 2002 року № 14 (т.1 а.с.80, 83). Однак вказаний договір суперечить вимогам законодавства та підлягає визнанню недійсним із наведених вище підстав, а отже державну реєстрацію права власності відповідача на спірне майно проведено незаконно. Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (правова позиція, викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право власності чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц). Незаконна реєстрація за [PERSON] права власності на спірне нерухоме майно, яке в дійсності є державним, порушує право власності держави в особі Фонду державного майна України. Частина 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором. Крім того, необхідно зазначити, що навіть у випадку, якщо буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав правомірно прийняв рішення про державну реєстрацію права (зокрема, для державної реєстрації подані всі необхідні документи, які вимагаються відповідно до закону, та відсутні встановлені законом підстави для відмови в державній реєстрації права), це не є перешкодою для задоволення позову. Таку позицію викладена в постановах Великої палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 та Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 915/572/17. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року, справа №909/968/16, зазначено, що у разі визнання недійсним договору, що стало підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав, слід одночасно заявляти вимогу про скасування вказаного рішення про державну реєстрацію прав. Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту в даному випадку, оскільки за чинним ЦК України право власності виникає з моменту його реєстрації. Враховуючи, що [PERSON] у встановленому законом порядку право власності на спірне майно не набув, для забезпечення державі в особі Фонду державного майна України реальної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо спірного нерухомого майна, рішення державного реєстратора Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «ПЛЕСО» Рашкова А.Г. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26 липня 2019 року індексний номер: 47962002 та здійснена на його підставі державна реєстрація права власності [PERSON] на спірне нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1880902680000) - приміщення 60 у житловому будинку 41, Стратегічне шосе в місті Києві підлягає скасуванню відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Щодо позовної вимоги про витребування спірного майна з чужого незаконного володіння, суд зазначає наступне. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом ст. ст. 317, 319 ЦК України, саме власнику належить право розпоряджатись своїм майном за власною волею. Виходячи зі змісту ст. 388 ЦК України, недобросовісним набувачем є набувач, який знав або міг знати про те, що володіє майном незаконно, а також те, що особа, у якої за відплатним договором придбане майно, не мала права його відчужувати. З аналізу ч. 1 ст. 390 ЦК України випливає, що недобросовісним набувачем є особа, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно. Питання щодо добросовісності набувача вирішується у кожній справі окремо. Таку позицію викладено у постанові Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі №754/9233/17. При цьому перелік обставин, якими можна обґрунтовувати недобросовісність набувача не є вичерпним. У даному випадку право власності [PERSON] на спірне нежитлове приміщення зареєстровано 24 липня 2019 року на підставі інвестиційного договору від 19 серпня 2002 року № 14. До 2019 року право власності відповідача на вказане приміщення не реєструвалось, що підтверджується інформацією КМБТІ. Як вказувалось вище, спірне нерухоме майно належить до державної власності. Порядок набуття, припинення та розпорядження державним нерухомим майном встановлений законом. Зокрема, відчуження державного майна повинно відбуватись з дотриманням приватизаційної процедури. Відповідні приписи національного законодавства є доступними, чіткими та передбачуваними. Отже, [PERSON] міг знати про те, що державне майно повинно відчужуватись в порядку приватизаційної процедури, за результатами якої укладається договір купівлі-продажу державного майна, а також і те, що інвестиційний договір від 19 серпня 2002 № 14 не може бути законною підставою для набуття ним права власності на спірне майно, однак, використовуючи цей договір безоплатно заволодів державним майном. Вказане свідчить про недобросовісність поведінки [PERSON] щодо спірного об`єкту нерухомості. При цьому, як встановлено судом, ДП «Наш дім» взагалі заперечує факт укладення вказаного договору. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Право власника витребувати своє майно у всіх випадках і без будь-яких обмежень при володінні цим майном недобросовісним набувачем передбачено статтею 387 ЦК України. Таку позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 607/15052/16-ц. Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна або особа, яка має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу правомочностей. Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном не власника про повернення індивідуально визначеного майна з чужого незаконного володіння. При цьому відповідно до правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц та від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, з урахуванням специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі товариства, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). Отже особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний допис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа. За висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. За матеріалами справи, держава в особі уповноважених органів рішень про відчуження спірного майна не приймала, його відчуження відбулось поза волею дійсного власника. При цьому реєстрацію права власності за відповідачем проведено на підставі інвестиційного договору, який в КМБТІ не реєструвався та підлягає визнанню недійсним, оскільки суперечить вимогам законодавства. Враховуючи недобросовісність набувача спірного майна - [PERSON] оспорюваного спірне нежитлове приміщення, яке підлягає витребуванню від останнього відповідно до ст. 387 ЦК України. Відсутність спрямованого на відчуження майна рішення уповноваженого органу означає, що власник волю на відчуження спірного майна (приватизацію) не виявляв, а отже є підстави для витребування спірного майна на користь держави в особі Фонду державного майна України. Таким чином, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню у повному обсязі. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. При зверненні до суд з даним позовом позивачем сплачено судовий збір в сумі 33 356,00 грн, що підтвердженого випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України від 06 березня 2024 року (т.1 а.с.165). У зв`язку із задоволенням позову судовий збір підлягає стягненню із відповідачів на користь Київської міської прокуратури у розмірі 16 678, 28 грн з кожного.

Outcome: approved