Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-21 00:00:00

07.02.2024 року до Києво-Святошинського районного суду Київської області звернувся [PERSON] , в інтересах якого діє - адвокат Орловська Вікторія Анатоліївна, з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, та відповідно до пред`явлених вимог просив суд: «1.Стягнути з відповідача на користь позивача 5 000,00 (сума боргу) + 212,49 (інфляційне збільшення) + 2 048,29 (штрафна санкції) = 7 260,78 грн та штраф - 50 000,00 грн., а всього 57 260,78 грн. 2. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.» Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 04 лютого 2023 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, у вигляді розписки, відповідно до якого відповідач отримав в борг від позивача грошові кошти у розмірі 5 000,00. Відповідно до укладеного письмового договору позики у вигляді розписки, зазначені грошові кошти відповідач зобов`язався повернути в строк до 07.02.2023 року. Отримання грошових коштів відповідачем підтверджується розпискою, яку відповідач склав власноруч без жодного фізичного та психологічного тиску на нього. Станом на 18.01.2024 відповідач не повернув позивачу взяті в борг грошові кошти в розмірі 5 000,00 грн, уникає зустрічі із позивачем, не відповідає на телефонні дзвінки позивача та не виконує свої зобов`язання. Відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання, починаючи з 08.02.2023 року по 18.01.2024 року. В розписці відповідач зазначив, що у разі прострочення платежу, згоден відшкодувати пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення, за кожен день невиконання зобов`язань, від суми боргу; суму річних, відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, визначено в розмірі 365%. Додаючи до позовної заяви деталізований розрахунок штрафних санкцій, здійснений позивачем за період з 08.02.2023 до 18.01.2024 (період прострочення грошового зобов`язання - 345 днів), позивач вказує, що загальна заборгованість становить 7 260,78 грн, яка складається з: 5 000,00 грн суми боргу, 212,49 грн. інфляційного збільшення та 2 048,29 грн штрафних санкцій. Також, оскільки відповідно до договору позики, у випадку прострочення повернення коштів більше як на 30 календарних днів, додатково відповідач зобов`язаний сплатити штраф в десятикратному розмірі від суми боргу. Таким чином, загальна заборгованість відповідача перед позивача складає 57 260,78 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь. 12.02.2024 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області матеріалами позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, направлено за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Дніпровського районного суду міста Києва. 12.04.2024 року до Дніпровського районного суду міста Києва надійшла цивільна справа №369/2166/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, яка 12.04.2024 року передана у провадження судді Коваленко І.В. у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 24.04.2024 ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва відкрито провадження у вказаній цивільній справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 11.06.2024 року у зв`язку з неявкою відповідача судове засідання відкладено до 16.07.2024 року. 16.07.2024 року довідкою секретаря судового засідання справа № 369/2166/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу знята з розгляду у зв`язку з перебуванням Головуючого судді Коваленко І.В. на лікарняному. Справу призначено на 12.09.2024 року на 10 год. 30 хв. 12.09.2024 року за клопотанням представника позивача судове засідання відкладено до 16.10.2024 року. 16.10.2024 року Дніпровським районним судом м. Києва протокольною ухвалою, без виходу до нарадчої кімнати, оригінал розписки приєднаного до матеріалів цивільної справи. 19.11.2024 року, у зв`язку з неявкою відповідача, судове засідання відкладено на 22.01.2025 року. Представник позивача - адвокат Орловська В.А. у судове засідання, призначене на 22.01.2025 року, не з`явилась, через систему «Електронний суд» подала заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримала, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. У встановлений судом строк відповідач [PERSON] відзив на позов не подав. Копію позовної заяви з додатками, а також ухвалу про відкриття провадження у справі отримав особисто 21.05.2024, про що свідчить розписка про вручення поштового відправлення (а.с.35). У подальшому судові повістки, які направлялись за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача повертались не врученими із зазначенням причини: «за закінченням терміну зберігання». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Разом з тим, як зазначено у постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 905/2382/17 відсутність відзиву на позов не є визнанням позовних вимог та не означає доведеність позовних вимог. Відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За наведених обставин, відповідно до вимог частини першої статті 281 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Судом встановлено, що 04 лютого 2023 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики у вигляді розписки, відповідно до якої відповідач отримав від позивача на власні потреби кошти у сумі 5 000,00 грн. (а.с.51 т.1) Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до укладеного письмового договору позики у вигляді розписки, зазначені грошові кошти відповідач зобов`язався повернути в строк до 07.02.2023 року. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. На підтвердження отримання відповідачем грошових коштів за укладеним між сторонами договором позики у вигляді розписки відповідач вказує, що грошові кошти, що є предметом цього договору, отримані ним 04.02.2023 року у розмірі 5 000,00 гривень Відповідно до положень ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Верховний Суд України, який у своїй Постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до положень частини 3 статті 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що дійсно між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, суть яких, згідно ст.1049 ЦК України, полягає в тому, що боржник зобов`язаний повернути позикодавцеві борг, грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені між ними Договором. Як встановлено з матеріалів справи, відповідач по теперішній час позивачу борг не повернув у повному обсязі. Наявність у позивача оригіналу договору позики у вигляді розписки підтверджує невиконання відповідачем свого обов`язку. Натомість, на підтвердження повернення суми позики або її частини відповідач не надав суду ані заяви позивача про повернення всієї суми позики, ані розписок позивача про отримані грошові кошти. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у Постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі №130/2604/18 визначено, що відповідно до ст.526, 530, 610, 611 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Таким чином позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в розмірі 5 000,00 грн. підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь інфляційних збитків, 3% річних, та штрафу в десятикратному розмірі від суми боргу суд приходить до висновку про відмову у їх задоволенні, виходячи з наступного. Позивачем надано деталізований розрахунок штрафних санкцій, здійснений за період з 08.02.2023 до 18.01.2024 (період прострочення грошового зобов`язання - 345 днів), відповідно до якого загальний розмір заборгованості становить 7 260,78 грн, який складається з: 5 000,00 грн суми основного боргу, 212,49 грн. інфляційного збільшення та 2 048,29 грн штрафних санкцій. Окрім того, відповідно до договору позики у вигляді розписки, у випадку прострочення повернення коштів більше як на 30 календарних днів, додатково відповідач зобов`язався сплатити штраф в десятикратному розмірі від суми боргу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який продовжувався Указами Президента України № 133/2022 від 14 березня 2022 року, № 259/2022 від 18 квітня 2022 року, № 341/2022 від 17 травня 2022 року, № 573/2022 від 12 серпня 2022 року, № 757/2022 від 07 листопада 2022 року й діє станом на день розгляду справи. 17 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану № 2120-IX від 15 березня 2022 року, яким внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18 такого змісту: У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Відтак, суд приходить до переконання, що нараховані позивачем за період з 08 лютого 2023 по 18 січня 2024 року індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми, а також штраф підлягають списанню, оскільки у період дії воєнного стану відповідач звільнений від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь позикодавця штрафу за таке прострочення. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд доходить висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України, встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги були задоволені частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог у сумі 105,76 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial