Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-27 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідачки [PERSON] про стягнення аліментів на утримання матері, в якій зазначає, що позивачка [PERSON] є пенсіонеркою за віком, не працює, отримує пенсію, матеріальне становище є досить нужденним. Відповідачка [PERSON] є рідною донькою позивачки тому зобов`язана її утримувати. Просить стягнути з відповідачки аліменти на її утримання в розмірі 25 відсотків щомісячно. Ухвалою судді від 07.01.2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, пояснила, що аліменти потрібні на погашені боргів, які в неї існують в зв`язку з судовими рішеннями. Крім того вказала, що відповідач є інвалідом з дитинства та не працює. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти позову та надала документи , що вона інвалід по слуху, отримує пенсію та не працює. Суд, вислухавши пояснення позивачки, відповідача, перевіривши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, яка може вимагати виконання такого обов`язку від інших осіб. Отже, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність, чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права, або відмовляє позивачу у захисті встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог. Судом встановлені наступні обставини: Позивач [PERSON] є матір`ю відповідача [PERSON] , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12.11.2024 р. (а.с.5) [PERSON] є пенсіонеркою за віком, що підтверджується пенсійним свідоцтвом серії [NUMBER] (а.с.6-9). Відповідач [PERSON] є інвалідом дитинства третьої групи по слуху довічно, що підтверджується довідкою МСЕК серії АВ №0766204. Відповідно до позовної заяви позивач просить стягнути з відповідача аліменти на її утримання. Дані вимоги позивача не мають належного доказового та правового обґрунтування. Відповідно до статті 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України). Згідно з частиною першою статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба у матеріальній допомозі. У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК України). Потреба у матеріальній допомозі визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального стану батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо. Згідно зі статтею 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги. Верховний Суд у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі №301/160/17 (провадження №61-28415св18) виходив з того, що необхідність стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків має визначатися залежно від їх матеріального становища. При цьому до уваги має братися отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов`язку їх утримання, та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги. Верховний Суд зауважує, що згідно зі статтею 205 СК України, вирішуючи вказаний спір, суд має враховувати матеріальний стан сторін. В своєму позові позивач вказує на те, що вона потребує матеріальної допомоги, оскільки розмір отримуваної нею пенсії є недостатнім для забезпечення необхідного мінімуму проживання. Згідно копії довідки про доходи №6787 7874 6899 2705 від 11.11.2024 р. пенсіонер [PERSON] перебуває на обліку в Обухівському об`єднаному УПФУ в Київській області і отримує пенсію за віком в розмірі 3370,00 грн. щомісячно, за період з січня 2024 р. по жовтень 2024 р. всього 33180,64 грн. (а.с.9). Зі слів відповідача [PERSON] вона отримує пенсію в розмірі 2400 грн. та не працює в зв`язку з інвалідністю. Інших доказів наявності доходів відповідача позивачем не надано. Отже, кошти, які відповідачка отримує в виді пенсії по інвалідності є менше ніж позивач отримує на себе одну. У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що згідно із статтями 12, 13 і 76 - 84 ЦПК України, відповідно до яких на засадах змагальності сторін кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі та суд не наділений функцією доказування, - позивач не довела ту обставину, на яку вони посилаються як на підставу своїх вимог, а саме ту обставину, що відповідач має можливість надавати їй матеріальну допомогу будучи інвалідом з дитинства та на час розгляду даної справи не працюючої за станом здоров`я. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки щодо стягнення аліментів на утримання матері є безпідставними і таким, що не підлягають задоволенню. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed