Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-16 00:00:00

[PERSON] , звернувся в Сокирянський районний суд із вказаним вище позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дітей. Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що 16.10.2011 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб, зареєстрований Горошівською сільською радою Борщівського району Тернопільської області про що складено відповідний актовий запис № 16. Під час шлюбу у них народилися діти - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Посилався на те, що на теперішній час сімейні стосунки між ними припинилися. На початку 2024 року його дружина переїхала на постійне місце проживання до своїх батьків у Тернопільську область. Крім цього, вказував на те, що після припинення шлюбних стосунків, кожен живе своїм життям, відповідачка участі у вихованні та утриманні дітей практично не бере і тільки двічі приїжджала за останній час. За таких обставин позивач фактично самостійно виховує та утримує спільних дітей, оскільки відповідачка не бере участі у вихованні дітей, фінансової та матеріальної допомоги не надає та спільно з ними не проживає. Враховуючи, що відповідачка самоусунулась від участі у вирішенні питань життя їхніх спільних дітей, весь тягар виховання, утримання та піклування про них покладено на позивача. Зазначав, що шлюб між ним та відповідачкою існує лише формально, а тому подальше його збереження буде суперечити інтересам сторін. Із врахуванням викладеного, просив розірвати шлюб між ним та [PERSON] , зареєстрований Горошівською сільською радою Борщівського району Тернопільської області про що складено відповідний актовий запис № 16, стягувати з [PERSON] , [INFO] на користь нього аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини її заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня звернення до суду з позовом і до досягнення дитиною повноліття та визначити місце проживання дітей разом з їх батьком, який самостійно їх виховує та утримує. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, натомість направив до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання також не з`явилась, однак надіслала до суду заяву, в якій не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Справу просила розглянути без її присутності. Представник третьої особи Виконавчого комітету Сокирянської міської ради Дністровського району Чернівецької області в судове засідання не з`явилася, однак [PERSON] направила до суду заяву, в якій просила провести судове засідання без її участі за наявними у справі матеріалами. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, у відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає до задоволення, з огляду на таке. Судом встановлено, що 16.10.20011 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] було укладено шлюб, який зареєстрований Горошівською сільською радою Борщівського району Тернопільської області за актовим записом №16, що підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Під час шлюбу у сторін народилися діти - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , яке видане Горошівською сільською радою Борщівського району Тернопільської області та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , яке видане Горошівською сільською радою Борщівського району Тернопільської області З копій витягів з реєстру територіальної громади №2024/014650830 від 04.12.2024 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Витягами з реєстру територіальної громади №2024/014648545 та №2024/014649252 від 04.12.2024 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані за місцем реєстрації батька [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Згідно ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу, не допускається. Виходячи з цього, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на особисту недоторканість. Таким чином, у суду відсутні підстави для примусового збереження сім`ї між сторонами. За таких обставин, визнання відповідачкою позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, а тому його слід прийняти, а позовні вимоги в цій частині задовольнити. Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч.2 ст.161 СК України). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Але даний принцип не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 Сімейного кодексу України, так і зі змісту Конвенції про права дитини. Верховний Суд у складі колегії суддів третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.01.2020 року у справі №200/952/18, зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно із вимогою про розірвання шлюбу. Позивач, як батько дитини, просить визначити місце проживання дітей [PERSON] та [PERSON] із ним, оскільки вони постійно проживають разом, він забезпечує їх усім необхідним для життя, навчання та розвитку. При цьому, згідно письмових пояснень дітей [PERSON] , 2014 року народження та [PERSON] , 2012 року народження від 27.12.2024 року, батьки з початку 2024 року не проживають разом, діти проживають у с. Михалкове разом з батьком, де відвідують навчальний заклад. Мати [PERSON] проживає у своїх батьків у Тернопільській області. Діти ж і надалі хочуть проживати з батьком у с. Михалкове. З врахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що батько створив належні умови для виховання та розвитку дітей, що підтверджує наявність тісного зв`язку батька із своїми дітьми. Крім того, визначення місця проживання дітей разом із батьком, не позбавляє матір права на особисте спілкування з дітьми та прийняття участі у їх вихованні. У відповідності до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Велика Палата Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 своєю постановою у справах про встановлення факту самостійного виховання батьком дитини надала правовий висновок та встановила наступний порядок розгляду таких справ. З огляду на зазначене, вбачається, що у справі, яка розглядається, наявний спір про право - зокрема, спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України). Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. При цьому, зазначене не заперечувалось матір`ю дітей, що у свою чергу також підтверджує факт здійснення батьком самостійного виховання. Разом з тим, частиною першою ст.180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною першою ст.182 СК України встановлено обставини, які враховує суд при визначені аліментів: стан здоров`я та матеріальне становища дитини; стан здоров`я та матеріальне становища платника аліментів; наявності на утриманні платника аліментів інших осіб; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Між сторонами не досягнуто угоди про виплату аліментів у добровільному порядку. Спільні діти сторін здорові. Відповідачка є особою працездатного віку, а тому з врахуванням зазначеного вище, має об`єктивну можливість сплачувати кошти на утримання дітей. Враховуючи встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] про стягнення аліментів слід задовольнити, а саме стягувати з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з дня звернення позивачем до суду і до досягнення дитиною повноліття. Враховуючи викладене суд, відповідно до ст.89 ЦПК України оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи перш за все із інтересів дітей вважає, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню. У відповідності до ст.141 ЦПК України, судові витрати слід стягнути з відповідачки. На підставі викладеного та

Outcome: approved