Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-20 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Києва звернувся [PERSON] (далі - позивач) з позовом до [PERSON] (відповідач) про стягнення безпідставно отриманих коштів, згідно з яким просить суд: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 770 000, 00 (сімсот сімдесят тисяч гривень 00 копійок), що еквівалентно 20 000 (двадцять тисяч) доларів США за курсом продажу доларів США КБ «ПриватБанк» станом на 11.03.2024 року та судові витрати. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 02 вересня 2019 року між [PERSON] як Орендарем та [PERSON] як Орендодавцем укладено договір оренди нежитлового приміщення за №2-1209.У подальшому між позивачем та відповідачем було укладено новий договір оренди від 26 грудня 2019 року. Пунктом 6.2 Договору від 26.12.2019 передбачено, що даний Договір перестає діяти з 01 січня 2021 року без будь-яких додаткових повідомлень сторін і не підлягає подовженню. Відповідно до інформаційної довідки №202591811 від 02.03.2020 року, власником нежитлових приміщень №1 по №44 групи приміщень №300 в літ.А загальною площею 350,6 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та є об`єктом оренди за Договором від 26.12.2019 року є відповідач на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 48200411 від 12.08.2019 р.). Разом з тим, наказом Міністерства юстиції України від 01 червня 2020 року за №1830/5 рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.08.2019 за номером 48200411 скасовано та відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №212687303 від 16 червня 2020 року, новим власником нежитлових приміщень з №1 по №44 групи приміщень №300 в літ.А загальною площею 350,6 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та є об`єктом оренди за Договором від 26.12.2019 є ПАТ «Фінансова компанія «Аверс №1» (ЄДРПОУ 34819265). Таким чином, починаючи з червня 2020 року відповідач не мав жодних правових підстав для отримання грошових коштів від позивача в якості оплати за оренду нежитлових приміщень з №1 по №44 групи приміщень №300 в літ. А загальною площею 350,6 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та є об`єктом оренди за Договором від 26.12.2019 року, проте, у період з 01 червня 2020 року по 01 квітня 2021 року відповідачем без належних правових підстав набуто грошові кошти на суму 20 000 дол. США, що за курсом продажу доларів КБ «ПриватБанк» станом на 11.03.2024 року становить 770 000, 00 грн. Посилаючись на викладене, позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав із даним позовом. Представник відповідача у своєму відзиві заперечував проти позовних вимог у повному обсязі, просив відмовити в їх задоволенні з підстав недоведеності та необґрунтованості. Зазначив, що позивач був обізнаний про обставину скасування Міністерством юстиції України рішення про реєстрацію права власності відповідача на нежилі приміщення, що ним орендувались, крім того, твердження позивача про те що, з 14.07.2020 року по 02.03.2021 він сплатив [PERSON] орендну плату за оренду частини орендованих ним нежилих приміщень у розмірі 770 000,00 грн. не відповідає дійсним обставинам справи і не підтверджується належними та допустимими доказами, оскільки позивачем додані до матеріалів позовної заяви не банківські виписки, платіжні доручення, або акти, підписані сторонами договору оренди, про передачу - прийняття готівкових коштів, а розписки, датовані 06.05.2020, 14.07.2020, 12.08.2020, 04.09.2020, 06.10.2020, 13.11.2020, 02.02.2021, 02.03.2021, разом з тим розписки не підписані стороною договору, з їх змісту неможливо встановити, на виконання якого саме договору передавались грошові кошти та за оренду яких саме приміщень, оскільки за договором оренди в користування [PERSON] передавались не лише нежилі приміщення по [ADDRESS] , а й нежилі приміщення по [ADDRESS] , а також вказаним Договором оренди від 26.12.2019 року не було передбачено поділу орендної плати і умовного поділу об`єкта оренди на дві групи приміщень на відповідні частини орендної плати, а відтак, орендна плата повинна була сплачуватись повністю за увесь об`єкт оренди. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.05.2024 року матеріали позову передані на розгляд судді Мальцева Д.О. 20.05.2024 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження, справу призначено до розгляду за правилами позовного провадження в загальному порядку. 10.07.2024 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Штеренберг Олесі Олександрівни надійшов відзив на позовну заяву із викладенням заперечень проти неї. 07.10.2024 року ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, сторони відповідача, розглянувши подані документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Так, судом встановлено, що відповідно до інформаційної довідки №202591811 від 02.03.2020 року, власником нежитлових приміщень №1 по №44 групи приміщень №300 в літ.А загальною площею 350,6 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та є об`єктом оренди за Договором від 26.12.2019 року є [PERSON] на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 48200411 від 12.08.2019 р.). 02 вересня 2019 року між [PERSON] як Орендарем та [PERSON] як Орендодавцем укладено договір оренди нежитлового приміщення за №2-1209. Згідно п. 1.2 Договору від 02.09.2019 приміщення, що передається в оренду знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Об`єктом оренди є нежилі приміщення з №1 по №44 (групи приміщень №300) (в літ. А), загальною площею 350,6 квадратних метрів, які належать орендодавцеві на праві власності. Пунктом 3.1 Договору від 02.09.2019 встановлено, що за вказані приміщення Орендар зобов`язаний перераховувати на розрахунковий рахунок або сплачувати готівкою Орендодавцю протягом терміну дії Договору орендну плату у розмірі 3000 доларів США щомісячно. Орендна плата стягується у гривнях за курсом продажу КБ «ПриватБанк» на день розрахунку. Згідно з п. 6.1 Договору від 02.09.2019 сторони домовились, що Договір набирає юридичної сили з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2019 року. У подальшому між Позивачем та Відповідачем було укладено новий договір оренди від 26 грудня 2019 року. Відповідно до пунктів 1.1 та 1.2 Договору від 26.12.2019 предметом є тимчасове оплатне користування наступні приміщення: - нежилі приміщення з №1 по №44 групи приміщень №300 в літ. А загальною площею 350,6 квадратних метрів, що знаходяться за адресою м. Київ, вул. Дмитрівська, будинок 69 (Приміщення-1). - нежилі приміщення з №1 по №16 групи приміщень №42 в літ. А загальною площею 210,0 квадратних метрів, що знаходиться за адресою розташованих по [ADDRESS] . Пунктом 1.7 Договору від 26.12.2019 визначено, що Орендар бере в оренду Об`єкт оренди на строк з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року. Згідно п. 3.1 Договору від 26.12.2019 орендна плата за оренду становить 10000 (десять тисяч) доларів США щомісячно. Пунктом 3.2 та 3.3 Договору від 26.12.2019 встановлено, що Орендар зобов`язаний перераховувати орендну плату на розрахунковий рахунок або сплачувати готівкою Орендодавцю щомісячно протягом терміну дії цього Договору у розмірі 10000 (десять тисяч) доларів США щомісячно, орендна плата сплачується в гривнях в сумі, що еквівалентна 10000 (десять тисяч) доларів США за курсом продажу доларів КБ «ПриватБанк», що діє на день оплати. Положеннями п. 6.1 Договору від 26.12.2019 сторони визначили, що даний Договір набирає юридичної сили з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2020 року. Пунктом 6.2 Договору від 26.12.2019 передбачено, що даний Договір перестає діяти з 01 січня 2021 року без будь-яких додаткових повідомлень Сторін і не підлягає подовженню. 01 червня 2020 року наказом Міністерства юстиції України за №1830/5 рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.08.2019 за номером 48200411 скасовано. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №212687303 від 16 червня 2020 року, власником нежитлових приміщень з №1 по №44 групи приміщень №300 в літ.А загальною площею 350,6 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та є об`єктом оренди за Договором від 26.12.2019 є ПАТ «Фінансова компанія «Аверс №1» (ЄДРПОУ 34819265). Відтак, як зазначає позивач, починаючи з червня 2020 року відповідач не мав жодних правових підстав для отримання грошових коштів від Позивача в якості оплати за оренду нежилих приміщень з №1 по №44 групи приміщень №300 в літ. А загальною площею 350,6 квадратних метрів, що знаходяться за адресою [ADDRESS] та є об`єктом оренди за Договором від 26.12.2019 (далі - Приміщення-1). Разом з тим, на виконання умов Договору у період з 01 червня 2020 року по 01 квітня 2021 року позивачем було передано відповідачу в якості орендної плати загальну суму, що еквівалентна 57 000,00 (п`ятдесят сім тисяч) доларів США за курсом продажу доларів КБ «ПриватБанк», що діяв на день оплати. Оскільки попереднім Договором оренди нежитлового приміщення №2-1209 від 02.09.2019 розмір орендної плати за Приміщення-1 визначено в сумі 3000,00 (три тисячі) доларів США, позивач обраховує суму безпідставно отриманих Відповідачем коштів за Приміщення-1 виходячи з розміру орендної плати, що була передбачена п. 3.1 Договору оренди нежитлового приміщення №2-1209 від 02.09.2019, а саме в розмірі 3000,00 (три тисячі) доларів США за кожен місяць дії Договору від 26.12.2019 починаючи з 01 червня 2020 року. Отже, на думку позивача, відповідачем без належних правових підстав всього набуто та зберігається грошових коштів на суму 20000 (двадцять тисяч) доларів США, що за курсом продажу доларів КБ «ПриватБанк» станом на 11.03.2024 року становить 770 000,00 (сімсот сімдесят тисяч гривень 00 копійок). Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18. Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч.2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають зпідстав, встановлених ст. 11 Цивільного кодексу України. Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України договір, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. (ч.1ст. 651 ЦК України) Відповідно до ч.2 ст.653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. (ч.4 ст. 653 ЦК України) Правовими наслідками розірвання договору є припинення зобов`язання (частина друга статті 653 ЦК України) та відсутність права сторін вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (частина четверта цієї статті). Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі №6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі №6-100цс15. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 30 серпня 2018 року у справі № 334/2517/16-ц (провадження № 61-29056св18) та від 13 січня 2021 року у справі № 539/3403/17 (провадження № 61-15499св19). В даному випадку, правовою підставою набуття відповідачем коштів позивача, став договір оренди, який є чинним та неоспореним, а тому у позивача відсутні правові підстави вимагати повернення грошових коштів за статтею 1212 Цивільного кодексу України. Крім того, на підтвердження позовних вимог позивачем було надано до суду наступні розписки: - від 14.07.2020 на суму, що еквівалентна 2000 доларів США, відповідно Позивач визначає розмір безпідставно отриманих коштів за даною розпискою в сумі, що еквівалентна 2000 доларів США за курсом продажу доларів КБ «ПриватБанк»; - від 12.08.2020 на суму, що еквівалентна 6000 доларів США, відповідно Позивач визначає розмір безпідставно отриманих коштів за даною розпискою в сумі, що еквівалентна 3000 доларів США за курсом продажу доларів КБ «ПриватБанк»; - від 04.09.2020 на суму, що еквівалентна 10000 доларів США, відповідно Позивач визначає розмір безпідставно отриманих коштів за даною розпискою в сумі, що еквівалентна 3000 доларів США за курсом продажу доларів КБ «ПриватБанк»; - від 06.10.2020 на суму, що еквівалентна 10000 доларів США, відповідно Позивач визначає розмір безпідставно отриманих коштів за даною розпискою в сумі, що еквівалентна 3000 доларів США за курсом продажу доларів КБ «ПриватБанк»; - від 13.11.2020 на суму, що еквівалентна 10000 доларів США, відповідно Позивач визначає розмір безпідставно отриманих коштів за даною розпискою в сумі, що еквівалентна 3000 доларів США за курсом продажу доларів КБ «ПриватБанк»; - від 02.02.2021 на суму, що еквівалентна 1500 доларів США та від 05.02.2021 на суму, що еквівалентна 3500 доларів США, відповідно Позивач визначає розмір безпідставно отриманих коштів за даними розписками в сумі, що еквівалентна 3000 доларів США за курсом продажу доларів КБ «ПриватБанк»; - від 02.03.2021 на суму, що еквівалентна 7000 доларів США, відповідно Позивач визначає розмір безпідставно отриманих коштів за даною розпискою в сумі, що еквівалентна 3000 доларів США за курсом продажу доларів КБ «ПриватБанк». При цьому, відповідно до п. 3.4. Договору оренди від 26.12.2019 року визначено, що факт оплати Орендарем орендної плати має бути підтверджений відповідним банківським документом, або актом, підписаним сторонами чи їх належним чином уповноваженими представниками, разом з тим, до матеріалів справи долучено розписки, які не передбачені умовами Договору оренди та з яких не можливо встановити на виконання якого саме договору передавались грошові кошти, за оренду яких саме приміщень. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Положеннями ч. 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При цьому, відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до підходу, зазначеного в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд не вирішує питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed