Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] у якому просить змінити розмір аліментів, які стягуються на підставі судового наказу Лебединського районного суду Сумської області від 25.09.2018, виданого у справі № 580/2039/18, шляхом збільшення розміру аліментів, стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання спільної дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня набрання законної сили рішення суду і до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за судовим наказом від 25.09.2018 з відповідача стягувались аліменти на утримання їх спільних дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини його заробітку. 21.02.2024 старшому сину виповнилось 18 років у зв`язку із чим розмір аліментів зменшився до 1/6 частини на утримання молодшого сина. Зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 183 Сімейного кодексу України аліменти на одну дитину стягуються у розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідач працездатного віку, працює неофіційно, інших утриманців не має, а тому може сплачувати аліменти у розмірі більшому ніж 1/6 частина заробітку. З моменту видання судового наказу змінився матеріальний стан відповідача, оскільки старший син досяг повноліття та припинилося стягнення аліментів на його утримання. При цьому зросли її витрати, оскільки зросли витрати на утримання неповнолітньої дитини. Посилаючись на ч. 1 ст. 192 Сімейного кодексу України позивач вважає за необхідне збільшити розмір стягуваних з відповідача аліментів до 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ухвалою від 16.12.2024 судом відкрито провадження, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримала. Зазначила, що після того, як старший син досяг повноліття, на іншу дитину повинні стягуватись аліменти у розмірі, встановленому законом, а саме 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача. Відповідач у судовому засіданні зазначив, що він не відмовляється сплачувати аліменти та сплачував їх протягом усього часу. З 31.10.2024 він не працює, перебуває на обліку в центрі зайнятості, однак продовжує сплачувати аліменти. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд зазначає наступне. 23.09.2005 Лебединським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Сумського обласного управління юстиції зареєстровано шлюб [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 23.09.2005 Серії [NUMBER] (а.с. 6). [INFO] у подружжя народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 01.03.2006 Серії [NUMBER] (а.с. 12). Також, [INFO] у подружжя народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 11.01.2013 Серії [NUMBER] (а.с. 8). Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 29.09.2016 у справі № 580/963/16-ц шлюб між сторонами розірвано (а.с. 7). 25.09.2018 Лебединським районним судом Сумської області видано наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини його заробітку (справа № 5880/2039/18) (а.с. 14). Постановою державного виконавця від 29.10.2018 відкрито виконавче провадження № 57550340 з примусового виконання судового наказу № 580/2039/18 (а.с. 25 зворот. стор.). Як свідчить розрахунок заборгованості, станом на 31.12.2024 заборгованість зі сплати аліментів складає 3614,40 грн. (а.с. 27-28). Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про охорону дитинства» всі діти на території України, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров`я та народження дітей і їх батьків (чи осіб, які їх замінюють) або будь-яких інших обставин, мають рівні права і свободи, визначені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ч. 1, 2 ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Частина 3 зазначеної статті передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Нормою ст. 192 Сімейного кодексу України, на яку в тому числі посилається позивач у своєму позові, передбачено що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. При цьому ст. 192 Сімейного кодексу України визначає перелік підстав зміни розміру аліментів, до яких відноситься: 1. зміна матеріального або сімейного стану; 2. погіршення або поліпшення здоров`я (платника аліментів або їх одержувача); 3. інші випадки, передбачені цим Кодексом. При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 Сімейного кодексу України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 30.06.2020 у справі № 343/945/19, від 12.01.2022 у справі № 545/3115/19, від 23.05.2022 у справі № 752/26176/18. При цьому норми ч. 3 ст. 183 Сімейного кодексу\~України фактично є роз`ясненнями, як треба діяти батькам та виконавцю рішення суду у випадку досягнення повноліття одним з дітей, на яких аліменти стягнуті єдиною часткою від заробітку (доходу) матері чи батька. Зміст вказаної норми регламентує, що якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Звернувшись до суду позивач посилалась на те, що її старший син досяг повноліття, а оскільки за судовим наказом з відповідача стягувались аліменти на двох дітей, відповідно до ч. 3 ст. 183 Сімейного кодексу України на даний час аліменти стягуються за вирахуванням частки на старшого сина. Як свідчать матеріали справи син сторін [PERSON] , дійсно досяг повноліття [INFO] (а.с. 11, 12). Також позивач указувала на те, що майновий стан відповідача змінився, в тому числі за рахунок сплати аліментів у меншому розмірі. Наведені у позові [PERSON] обґрунтування фактично свідчать, що остання просить збільшити розмір аліментів на утримання сина, що також відображено у її позовних вимогах. Тобто остання повинна керуватися положеннями ст. 192 Сімейного кодексу України, а саме довести наявність обставин, які мають значення для збільшення розміру стягуваних аліментів зміна матеріального або сімейного стану; погіршення або поліпшення здоров`я (платника аліментів або їх одержувача); інші випадки, передбачені цим Кодексом. Однак, при зверненні до суду [PERSON] обґрунтувала свої вимоги виключно обставиною досягнення старшим сином повноліття. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження зміни майнового стану відповідача в бік покращення як підстави для збільшення стягуваних з нього аліментів. При цьому у судовому засіданні 08.01.2025 відповідач повідомив, що з 31.10.2024 він не працює, знаходиться на обліку в центрі зайнятості, у зв`язку із цим він звертався до державного виконавця. Тобто матеріальний стан платника аліментів міг змінитися в бік погіршення, що також враховується при вирішенні питання про збільшення розміру стягуваних аліментів. [PERSON] не зважала на такі обставини, підтримавши позовні вимоги. Доказів зміни матеріального становища платника аліментів у бік його покращення позивач не надала. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). За таких обставин суд вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed