Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-20 00:00:00

27 червня 2024 року позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості та відшкодування матеріальної шкоди. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що [PERSON] є власником транспортного засобу «Фольцваген» реєстраційний номер [NUMBER] . 09 жовтня 2023 року між позивачем та [PERSON] укладено договір №09/10 прокату легкового автомобіля. Того ж дня між сторонами підписано акт приймання-передачі легкового автомобіля, який підтверджує що [PERSON] прийняв вищевказаний автомобіль; на момент передачі автомобіль знаходився в технічно справному стані, пошкодження відсутні (п. 4 Акту); відповідач зобов`явся повернути автомобіль 31.12.2023 року та сплачувати за прокат 5000,00 грн. за кожний тиждень прокату. Позивач вказує, що відповідач свої зобов`язання за вказаним договором не виконав, автомобіль не повернув, також, відповідач завдав збитків позивачу внаслідок ушкоджень автомобіля. З огляду на викладене, позивач просив суд: стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 244285,71 грн неустойки за період з 01 січня 2024 року по 19 червня 2024 року включно; стягнути з відповідача на свою користь завдану матеріальну шкоду в сумі 48898,35 грн.; відшкодувати за рахунок відповідача на користь позивача понесені судові витрати на загальну суму 105931,84 грн. Ухвалою суду від 12 липня 2024 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач будучи повідомлений належним чином про розгляд справи, процесуальним правом подати відзив на позовну заяву не скористався. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання ; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивачем не надано до суду заперечень щодо розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є власником транспортного засобу "Фольцваген" реєстраційний номер [NUMBER] (а. с. 11) 10 жовтня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір прокату легкового автомобіля №09/10 (а. с. 13-14зв.) Відповідно до п. 1.1. Договору, з метою задоволення побутових та виробничих потреб наймача наймодавець передає, а наймач приймає у строкове платне користування на термін до 31 грудня 2023 року легковий автомобіль "Фольцваген" реєстраційний номер [NUMBER] Згідно п. 2.1 Договору, право користування предметом прокату у наймача настає після підписання даного договору та акту - приймання - передачі, що є невід`ємною частиною договору. Строк прокату (не менше ніж 30 діб), розмір та умови оплати за користування предметом прокату, реєстраційні дані автомобіля, адреса передачі та повернення предмета прокату вказано у акті приймання-передачі легкового автомобіля. (п. 2.2 Договору) Згідно п. 5.9 Договору, якщо наймач своєчасно не виконує обов`язки щодо повернення предмета прокату після закінчення строку дії Договору або його дострокового розірвання, більше ніж дві доби, він зобов`язаний сплатити наймодавцю неустойку у розмірі подвійної плати за користування предмету прокату за весь час просточення. Згідно акту приймання-передачі легкового автомобіля від 09 жовтня 2023 року, орендодавець передав а орендар прийняв транспортний засіб "Фольцваген" реєстраційний номер [NUMBER] . (а.с. 15) Строк прокату становить з 09 жовтня 2023 року по 31 грудня 2023 рік, місце передачі та завершення прокату - м. Київ, вул. Харківське шосе, буд. 152, кв. 257. Плата за неділю прокату - 5000,00 грн (п. 3 Акту прийому-передачі). У відповідності до п. 4 Акту, сторони підтвердили, що переданий автомобіль знаходиться у справному технічному стані, пошкодження відсутні, або відповідають відповідають переліку пошкоджень (вказані на звороті), а сам автомобіль відповідає за якістю, зовнішнім виглядом і тенічною характеристикою умовам Договору. З протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію, вбачається, що 02 січня 2024 року ВКП Дніпровського УП ГУ НП у місті Києві прийнято усну заяву від [PERSON] (доньки позивачки), яка повідомила, що після закінчення строку дії договору оренди спірного автомобіля, відповідач предмет оренди не повернув. (а. с. 16) Зі змісту довідки про результати перевірки матеріалів за заявою [PERSON] вбачається, що в ході з`ясування всіх обставин події, та під час опитування відповідача [PERSON] , останній зазначив, що дійсно на підставі договору про прокат транспортного засобу має в користуванні спірний автомобіль, який використовував з метою заробітку в таксі, однак заявив що готовий повернути транспортний засіб безпосердньо власниці авто після погашення останньою боргової зобов`язаності в сумі 9400,00 грн. Або врегулювати ситуацію в судовому порядку. З протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 03 січня 2024 року вбачається, що Дніпровське УП ГУ НП у місті Києві прийнято усну заяву від [PERSON] (доньки позивачки), яка повідомила, що 03 січня 2024 року близько о 11 год. 20 хв. За адресою: [ADDRESS] , громадянин [PERSON] [INFO] відмовляється повертати автомобіль марки "Фольцваген" д.н.з. [NUMBER] , який орендував відповідно до договору 09 жовтня 2023 року. Згідно пояснень, відібраних у [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , остання повідомила, що громадянин [PERSON] . Відмовляється повертати автомобіль, який було орендовано 09 жовтня 2023 року. Згідно протоколу огляду місця події від 03 січня 2024 року, встановлено, що оглядом місця події являється автомобіль "Фольцваген" д.н.з. [NUMBER] , який розташований за адресою: м. Київ, вул. Солов`яненка, буд. 4 на відкритій місцевості, на проїздному шляху. Автомобіль білого кольору, - на передній частині автомобіля внизу з лівої сторони знаходиться ушкодження зі здертою фатбою; - з лівого боку розташовані двоє зачинених дверей з затонованими вікнами, зовні неушкодженні; - на задній частині автомобіля внизу з правого боку знаходиться ушкодженя - та з лівої сторони на фарі, розташованій на задньому бампері є ушкодження заклеєне білою стрічкою; - з правого боку автомобіля знаходиться двоє дверей із затонованими вікнами, зовні неушкодженні. 24 квітня 2024 року на замовлення [PERSON] складено висновок екперта №078/24 за результатами проведення експертного транспортно-товарознавчого дослідження з визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу. Згідно вказаного висновку, вартість матеріального збитку власнику автомобіля "Фольцваген" д.н.з. [NUMBER] в результаті отримання ним аварійних пошкоджень та розукомплектування протягом дії договору прокату легкового автомобіля №09/10 від 10 жовтня 2023 року станом на дату проведення дослідження становить 48898,35 грн. Зі змісту вищезазначеного висновку вбачається, що ідентифікація досліджуваного КТЗ проводилась на підставі огляду КТЗ від 09 квітня 2024 року а також на підставі наданого свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Огляд КТЗ проводився на відкритому майданчику в присутності замовника дослідження за адресою: м. Київ, м-в Осокорки. Громадянин [PERSON] про час та дату, місце проведення огляду КТЗ повідомлявся засобами поштового зв`язку, однак на огляд не з`явився. У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Надаючи оцінку заявленим позовним вимогам, суд враховує таке. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 244285,71 грн неустойки за період з 01 січня 2024 року по 19 червня 2024 року включно. Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). (ст. 760 ЦК Укаїни). Відповідно до статті 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк. Законом можуть бути встановлені максимальні (граничні) строки договору найму окремих видів майна. Якщо до спливу встановленого законом максимального строку найму жодна із сторін не відмовилася від договору, укладеного на невизначений строк, він припиняється зі спливом максимального строку договору. Договір найму, строк якого перевищує встановлений законом максимальний строк, вважається укладеним на строк, що відповідає максимальному строку. Якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (стаття 764 ЦК України). Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положенням статті 611 Цивільного кодексу України, визначено правові наслідки порушення зобов`язання. Так, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема: 1.припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 1.зміна умов зобов`язання; 2.сплата неустойки; 3.відшкодування збитків та моральної шкоди. Цивільно - правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Згідно ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. За таких обставин, встановивши, що відповідач в обумовлений між стронами строк предмето оренди не повернув, позивач правомірно вимагає стягнути неустойку за порушення строку повернення транспортного засобу. Вирішуючи питання щодо розміру неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача суд враховує наступне. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України). Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі № 129/1033/13). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже слід виснувати, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Варто звернути увагу, що засади доказування у цивільному судочинстві свідчать, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд зобов`язаний власні процесуальні дії належним чином обґрунтувати (мотивувати), враховуючи при цьому, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, при цьому обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов`язковим за таких обставин та за таких умов. Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Верховний Суд у постанові від 13.05.2020 року у справі №219/1704/17 зазначив, що «Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.» У постанові від 22.09.2021 року у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. У постанові Верховного Суду від 14.09.2021 року у справі №910/14452/20 зазначено, що Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Звертаючись з позовом до суду позивач вказував, що станом на 19 червня 2024 рік відповідач не повернув автомобіль, при цьому факт не повернення, в тому числі, ключа запалювання, а також свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу підтверджується відсутністю акту повернення автомобіля. У висновку експерта №078/24 зазначено, що ідентифікація досліджуваного КТЗ проводилась на підставі результатів огляду КТЗ від 09 квітня 2024 року, а також на підставі наданого свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Огляд проводився на відкритому майданчику в присутності замовника дослідження за адресою: м. Київ, м-в Осокорки, [PERSON] про час та місце проведення огляду КТЗ повідомлявся засобами поштового зв`язку, однак на огляд не з`явився. Дані обставини свідчать про те, що огляд транспортного засобу проводився не за місцем проживання відповідача, який територіально проживає в іншому районі міста Києва, та який на огляд транспортного засобу не з`явився, за наявності свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу виданого 31 січня 2024 року. Світлини, виготовлені експертом підтверджують, що йому було надано доступ в тому числі і до салону автомобіля. Таким чином, пора розумним сумнівом встановлені обставини свідчать про те, що станом на проведення огляду транспортного засобу «Фольцваген» д.н.з. [NUMBER] перебував у користуванні замовника [PERSON] . За таких обставин, станом на 09 квітня 2024 року позивачка отримала транспортний засіб, в тому числі і ключі від запалювання. Про вказану обставину при зверненні до суду [PERSON] суд не повідомила як і не повідомила точну дату повернення [PERSON] предмета оренди, а судове рішення, яке постановлено на припущеннях не може вважатись обгрунтованим та законним у розумінні статті 263 ЦПК України. З огляду на викладене, слід дійти висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] неустойки у розмірі 244285,71 грн за період з 01 січня 2024 року по 19 червня 2024 року включно є необгрунтованими, оскільки під час розгляду справи стало відомо, що станом на 09 квітня 2024 року позивач володіла транспортним засобом, зокрема передала його для проведення експертного дослідження, мала при собі ключі від запалювання та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, в той же час позивач не вказала точної дати передання їй транспортного засобу, що давало змогу суду встановити інший строк невиконання зобов`язання зі сторони відповідача та здійснити власний розрахунок неустойки. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на свою користь завдану матеріальну шкоду в сумі 48898,35 грн. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України). Згідно зі статтею 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)). Для відшкодування майнової шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. 24 квітня 2024 року на замовлення [PERSON] складено висновок екперта №078/24 за результатами проведення експертного транспортно-товарознавчого дослідження з визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу. Згідно вказаного висновку, вартість матеріального збитку власнику автомобіля "Фольцваген" д.н.з. [NUMBER] в результаті отримання ним аварійних пошкоджень та розукомплектування протягом дії договору прокату легкового автомобіля №09/10 від 10 жовтня 2023 року станом на дату проведення дослідження становить 48898,35 грн. Вказаний висновок скледний судовим експертом Ковалем І. М., який повідомлений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Пошкодження викладені у висновку експерта в повній мірі відповідають пошкодженням зафіксованим працівниками поліції у протоколі огляду міся події від 03 січня 2024 року. З огляду на викладене, вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення з завданої матеріальної шкоди в сумі 48898,35 грн. є обгрунтованими, та підтверджуються наданими стороною позивача доказами. Крім того, у зв`язку з проведенням експертизи, позивач понесла витрати які складають 5000,00 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивач. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості та відшкодування матеріальної шкоди підлягає частковому задоволенню, ухвалюючи рішення, суд присуджує до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 48898,35 грн. та 5000,00 грн. за проведення експертизи, в решті позовних вимог - слід відмовити. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 538,98 грн., які сплачено позивачем за подання даного позову до суду. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України) При розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц). Згідно пункту 25 постанови Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 зауважено, що: «Судова колегія зазначає, що КАС України (та відповідно, ЦПК України) у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.» Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано до суду: копію Договору про надання правової допомоги №18/24 від 20 лютого 2024, акт приймання - передачі наданих послуг від 30 вересня 2024 року на загальну суму 18075,00 грн. У постанові Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі №756/2114/17. «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄCIIJI. присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св 19) та від 30 вересня 2020 року в справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61 -22962св 19) викладено правовий висновок про те. що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань; захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення. Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зазначила, що суд повинен оцінювати необхідність та розумність судових у вигляді «гонорару успіху», саме в контексті компенсації цих витрат за рахунок іншої сторони судової справи. Аналогічним чином тлумачить це питання і ЄСПЛ, висновки якого зокрема у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (latridis v. Greece, заява № 31107/96) свідчать, що договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом, може підтверджувати, що у клієнта дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові, якщо така угода є юридично дійсною. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли між адвокатом і клієнтом, не може зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але ураховуючи також те, чи були вони розумними. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. В питанні критеріїв також слід згадати висновки Великої Палати у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. За наведених обставин, суд, вважає за необхідне зменшити розмір правничої допомоги з урахуванням вимог розумності та справедливості, яка підлягає розподілу між сторонами з 18075,00 грн. до 3322,87 грн., з урахуванням співмірності таких витрат та часткового задоволення позовних вимог. Враховуючи наведене та

Outcome: partial