Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-27 00:00:00

У листопаді 2021 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» /далі - позивач/ звернулось до Царичанського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] /далі - відповідач/ про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 24 грудня 2008 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем [PERSON] було укладено договір №SAMDN03000025457286 про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 25 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. 25.01.2013 р. відповідач уклав з позивачем додаткову угоду до вказаного договору, якою було збільшено розмір кредитного ліміту до 375 000,00 грн. Підписавши цю додаткову угоду відповідач приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг (далі - УтП), розміщених на сайті в мережі Інтернет - www.privatbank.ua, та своїм підписом засвідчив, що він ознайомлений та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, а також тарифами банку, що все разом складає між сторонами договір про надання банківських послуг. Відповідачу було відкрито кредитний рахунок. Для користування картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку (номери та строк дії отриманих карток зазначають у довідці про отримані картки). АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до п.2.1.12.3 УтП та здійснювати погашення кредиту і процентів внесенням коштів на кредитний рахунок у розмірі не менше мінімального обов`язкового платежу (п.1.1.49 УтП). Згідно п. 1.4 договору про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки проценти за користування кредитним лімітом та комісії банку підлягають сплаті щомісячно в строк до 30 числа кожного місяця. Згідно ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку з чим станом на 16.09.2021 р. має заборгованість у розмірі 1 570 745,18 грн., яка складається із такого: 375 000,00 грн. - заборгованість за кредитом; 554 729,93 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 641 015,25 грн. - заборгованість за пенею та комісією. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором №SAMDN03000025457286 від 24.12.2008 р. у розмірі 1 570 745,18 грн., яка складається із: 375 000,00 грн. - заборгованості за кредитом; 554 729,93 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 641 015,25 грн. - заборгованості за комісією, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 23 561,18 грн. Справа знаходилась у провадженні судді Царичанського районного суду Дніпропетровської області Руснака А.І. та ухвалою судді від 02 грудня 2021 року було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (Т.1 а.с.112). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.11.2022 р. справа передана у провадження судді Царичанського районного суду Дніпропетровської області Бабічевої Л.П. та ухвалою судді від 07.11.2022 р. прийнята до провадження і призначено підготовче судового засідання (Т.1 а.с.159-160). Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2023 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті (Т.1 а.с. 192). Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2024 року витребувано від позивачаАТ КБ «ПРИВАТБАНК» інформацію про платежі, здійснені 30.08.2021 р. у сумі 3151,97 грн. та 16.09.2021 р. у сумі 3048,26 грн. в рахунок погашення заборгованості за договором №SAMDN03000025457286 від 24.12.2008 року (із зазначенням місця здійснення платежу, відомостей про платника та призначення платежу), а також витребувано від Лисичанського відділу ДВС у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) інформацію про платежі, здійснені 30.08.2021 р. в сумі 3151,97 грн. та 16.09.2021 р. у сумі 3048,26 грн. на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» по ВП [NUMBER] в рахунок погашення заборгованості за договором №SAMDN03000025457286 від 24.12.2008 року (Т.2 а.с. 77-78). Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2025 року відмовлено представнику позивача у прийнятті заяв про зменшення розміру позовних вимог від 11.10.2024 р. та 31.10.2024 р. та повернуто позивачу вказані заяви (Т.2 а.с. 200). Представник відповідача - адвокат Волинець Т.В. подала до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволенні позову та заявила про застосування строку позовної давності. Послалася на те, що дійсно 24.12.2008 р. відповідачем було укладено договір №SAMDN03000025457286 про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки та отримано картку. Відповідно до п.1.1 договору визначено строк дії карти - 1 рік, валюта карти - гривня, кредитний ліміт - 25 000,00 грн. Базова процентна ставка визначена в розмірі: для гривні - 2,2% на місяць; для долара США - 1,7% на місяць. Аналогічні умови встановлені додатковою угодою від 25.01.2013 р., кредитний ліміт збільшено до 375 000,00 грн., процентні ставки залишилися незмінними. Однак, як свідчить розрахунок заборгованості, банк в односторонньому порядку та всупереч умовам договору з 01.04.2015 р. застосував базову ставку 37,2%, а з 11.02.2016 р. - 74,4%, хоча відсоткова ставка за цим договором є фіксованою. Тому позивачем неправомірно збільшувалася процентна ставка та розмір заборгованості. Позивач, обгрунтовуючи право вимоги в цій частині, окрім розрахунку заборгованості посилається на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, чинних на 25 січня 2013 року. Однак, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження, що саме цей Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ним, а роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом. Крім того, вважає, що при розгляді позовних вимог підлягають застосуванню наслідки пропуску строку позовної давності. Відповідно до п.1.1 додаткової угоди від 25.01.2013 року строк дії договору визначається строком дії картки - 1 рік. Позивач пропустив загальний 3-річний строк позовної давності для звернення з позовом (Т.1 а.с. 114-119). Представник позивача - адвокат Безменко М.Є. подав до суду відповідь на відзив, у якій посилається на те, що позивачем було надано докази того, що відповідача було ознайомлено саме із зазначеними Умовами та Правилами надання банківських послуг, а тому твердження відповідача не відповідають дійсності. Надані до позову виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі. Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований. Щодо зміни розміру процентної ставки зазначає, що під час укладення договору діяла процентна ставка у розмірі 0,01 % річних за користування кредитним лімітом у пільговий період. У разі непогашення заборгованості у 30 денний термін з її виникнення клієнт сплачує комісію за несвоєчасне погашення кредитного ліміту в пільговий період 2,2% від заборгованості. З 31 дня виникнення заборгованості за кредитним лімітом нарахування відсотків за користування кредитним лімітом проводиться виходячи з базової процентної ставки. Зміна процентної ставки відбувається відповідно до тарифів банку. Банк має право проводити зміни тарифів, про що інформує клієнта шляхом надання виписки по картковому рахунку. Надати на даний час підтвердження відправлення повідомлень не вбачається можливим, оскільки відомості зберігаються в архіві не більше трьох років. Щодо строків позовної давності, то відповідно до п.2.18.4.6 Умов терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 50 років. Відповідно до правил користування карткою строк дії картки вказано на лицевій стороні картки. Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк випущеної картки до останнього дня грудня 2015 р. Позивач же звернувся з позовом до суду 09.11.2021 року - до спливу строку позовної давності. Тому просить суд задовольнити позовні вимоги банку у повному обсязі (Т.1 а.с. 138-143). У судовому засіданні представники позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - адвокати Стребіж М.О. та Геза С.І. (у режимі відеоконференції) підтримали позов з вищевикладених підстав, просили позовні вимоги задовольнити. Представник позивача [PERSON] також у судовому засіданні пояснив, що процентна ставка була передбачена договором від 24.12.2008 р. Процентна ставка змінювалася банком. Відповідно до договору було передбачено нарахування комісії. У період з 24.12.2008 по 16.09.2021 банком нараховувалась комісія. Відповідачу на підставі договору видавались кредитні картки, строк дії останньої картки по грудень 2015 року. Відповідач здійснив останній платіж 16.09.2021 р. у сумі 3048,26 грн., тобто самостійно сплатив заборгованість, а отже визнав заборгованість і таким чином була перервана позовна давність. Крім того, представник позивача [PERSON] пояснив суду, що строк кредитування був визначений у п.1.1 договору, що відповідає строку дії картки. Строк договору визначений не був. Останній платіж був здійснений відповідачем 16.09.2021 р. У подальшому представник позивача Геза С.І. подав через систему "Електронний суд" клопотання про розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі (Т.2 а.с.194-195). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні з підстав викладених у відзиві на позов. Представник відповідача - адвокат Волинець Т.В. у судовому засіданні(у режимі відеоконференції) позов не визнала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позов. У подальшому подала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, просить відмовити у задоволенні позову з огляду на таке. Позивачем пропущено строк для звернення з позовом до суду. Доводи позивача щодо добровільних оплат боргу відповідачем спростовуються наданими доказами про примусове списання коштів на користь банку в межах ВП [NUMBER], яке перебувало в Лисичанському ВДВС. Враховуючи, що предметом договору від 24.12.2008 р. є відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки, просить врахувати, що відповідно до довідки наданої позивачем остання картка видана банком відповідачу, має строк дії по грудень 2015 року, що виключає будь-яке її використання після цієї дати (Т.2 а.с.199). Суд заслухавши представників позивача, відповідача та його представника, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст.76,77,78,79 ЦПК України). Згідно з вимогами ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно з частинами першою-третьою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до ч. 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Судом встановлено, що 24 грудня 2008 року між позивачем АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем [PERSON] було укладено договір №SAMDN03000025457286 про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки. Відповідно до п.1.1 договору визначено тип картки - MC World Signia, вид картки - особиста міжнародна, строк дії картки - 1 рік, валюта карти - гривня, кредитний ліміт - 25 000,00 грн. (Т.1 а.с.57). Пунктом 1.3 договору визначено, що строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карт. Базова процентна ставка по кредитному ліміту на момент підписання договору визначена в розмірі: для гривні - 2,2% на місяць. Відповідно до п. 1.4 договору проценти за користування кредитним лімітом і комісії банка підлягають сплаті щомісячно до 30 числа кожного місяця. Згідно п.2 договору клієнт здійснює за допомогою карт операції по картрахункам, передбачені діючим законодавством і у відповідності з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжними картами, які є невід`ємною частиною цього договору. Також, 25 січня 2013 року між сторонами було укладено додаткову угоду №2 до договору №SAMDN03000025457286 про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки. Відповідно до п.1.1 додаткової угоди визначено тип картки - MC World Signia, вид картки - особиста міжнародна, строк дії картки - 1 рік, валюта картрахунку - UAH, кредитний ліміт - 375 000,00 грн. Пунктом 3 визначено, що додаткова угода вступає в силу з моменту її підписання і діє на протязі дії договору №SAMDN03000025457286 про відкриття картрахунку та обслуговування платіжних карт. Підписавши цю додаткову угоду, клієнт приєднується до Умов та Правил надання банківських послуг, розміщених на сайті в мережі Інтернет - www.privatbank.ua (п.6 додаткової угоди) (Т.1 а.с.58). Для користування картковим рахунком та кредитним лімітом відповідачу було видано кредитні картки. Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» відповідачу всього було видано 11 кредитних карт: дата відкриття першої - 24.12.2008 р., термін дії якої - 12/11; дата відкриття останньої - 16.12.2013 р., термін дії якої - 12/15 (Т.1 а.с. 101). Отже, термін дії останньої картки наданої відповідачу - грудень 2015 року включно. З виписки руху коштів, наданої позивачем за договором б/н за період з 24.12.2008 - 06.10.2021 р.р. по картковому рахунку, вбачається, що відповідач користувався картковим рахунком (Т.1 а.с. 89-100). Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором №SAMDN03000025457286 від 24.12.2008 р., відповідач станом на 16.09.2021 р. має заборгованість у розмірі 1 570 745,18 грн., яка складається із: 375 000,00 грн. - заборгованості за кредитом; 554 729,93 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 641 015,25 грн. - заборгованості за комісією (Т.1 а.с. 13-56), яку позивач і просить стягнути з відповідача. Позивач просить стягнути з відповідача, зокрема заборгованість по процентам за користування кредитом. Щодо позовних вимог в частині стягнення заборгованості за договором по процентам за користування кредитом у розмірі 554 729,93 грн., то суд зазначає таке. Як свідчить розрахунок заборгованості, наданий позивачем, банк нараховував проценти та в односторонньому порядку і всупереч умовам договору з 01.04.2015 р. застосував базову ставку 37,2% (Т.1 а.с. 41 зворот), а з 10.02.2016 р. - 74,4% (Т.1 а.с.46), хоча базова процентна ставка за цим договором визначена - 2,2% на місяць. Позивач щодо зміни розміру процентної ставки зазначає, що під час укладення договору діяла процентна ставка у розмірі 0,01 % річних за користування кредитним лімітом в пільговий період. У разі непогашення заборгованості у 30 денний термін з її виникнення клієнт сплачує комісію за несвоєчасне погашення кредитного ліміту в пільговий період 2,2% від заборгованості. З 31 дня виникнення заборгованості за кредитним лімітом нарахування відсотків за користування кредитним лімітом проводиться виходячи з базової процентної ставки. Зміна процентної ставки відбувається відповідно до тарифів банку. Банк має право проводити зміни тарифів, про що інформує клієнта шляхом надання виписки по картковому рахунку. Надати на даний час підтвердження відправлення повідомлень не вбачається можливим, оскільки відомості зберігаються в архіві не більше трьох років (Т.1 а.с. 141 зворот- 142). Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, Верховний Суд у постановах від 14.04.2022 року №278/1646/15-ц дійшов до правового висновку про те, що у випадку прийняття рішення про збільшення процентної ставки банк повинен повідомити про це позичальника. Крім направлення такого повідомлення слід пересвідчитися, що таке повідомлення було отримано позичальником. Однак, позивачем підтвердження відправлення таких повідомлень відповідачу суду надано не було. Також, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині позивач посилається на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг. Однак, долучений до позовної заявиВитяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, чинних на 25 січня 2013 року (Т.1 а.с. 59-88),якими передбачено, зокрема, пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, та інші умови, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, відповідачем не підписані. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи договір і додаткову угоду до договору, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор мав можливість додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову, а тому наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. При цьому згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані позивачем Правила надання банківських послуг у ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Відповідна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору непідписані Умови та Правила викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15). Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться у матеріалах справи, не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину договору, укладеного між сторонами 24.12.2008 р., та додаткової угоди до договору від 25.01.2013 р., у яких не конкретизовано яка саме редакція Умов та Правил надання банківських послуг погоджена споживачем. Враховуючи вищевикладене, суд вважає безпідставним посилання позивача на непідписані відповідачем Умови та Правила. Суд також зазначає, що укладений між сторонами 24.12.2008 р. договір №SAMDN03000025457286 про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки, зокрема п.1.3, визначає, що строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карт (Т.1 а.с.57). Крім того, у п.3 укладеної між сторонами 25.01.2013 р. додаткової угоди №2 до договору №SAMDN03000025457286 про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки, визначено, що додаткова угода вступає в силу з моменту її підписання і діє на протязі дії договору №SAMDN03000025457286 про відкриття картрахунку та обслуговування платіжних карт (Т.1 а.с.58). Згідно з довідки АТ КБ «ПриватБанк» відповідачу було видано 11 кредитних карт: дата відкриття першої - 24.12.2008 р., термін дії якої - 12/11; дата відкриття останньої - 16.12.2013 р., термін дії якої - 12/15 (Т.1 а.с. 101). Тобто, термін дії останньої картки наданої відповідачу - грудень 2015 року включно, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії останньої картки - грудень 2015 року. Таким чином, у даному випадку строк дії кредитного договору відповідає строку дії кредитних карт. Враховуючи, що строк дії останньої картки по грудень 2015 року включно, то кредитний договір між сторонами діяв по 31 грудня 2015 року включно. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку. Суд зазначає, що за змістом наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідача за договором №SAMDN03000025457286 від 24.12.2008 станом на 31.12.2015 р. в графі "Загальна заборгованість за процентами" зазначено "0" нуль (Т.1 а.с. 45). Оскільки зі спливом 31.12.2015 р. строку припинилося право нараховувати проценти за договором, то після 31 грудня 2015 року позивач не мав законних підстав нараховувати проценти за договором, а також змінювати процентну ставку. Такий висновок узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 390/1875/16-ц (провадження №61-19255св18). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 наголосила на тому, що в охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочки виконання грошового зобов`язання. Отже, період правомірного користування коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування супроводжується нарахуванням процентів у порядку та розмірі, що визначені у кредитному договору, а у разі прострочки позичальником виконання зобов`язань зі своєчасного повернення кредиту права кредитора захищаються шляхом нарахування процентів річних, передбачених ч. 2 ст.625 ЦК України. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. При цьому в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечуються нормою ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, право позивача нараховувати проценти за користування кредитом припинилося зі спливом строку кредитування після 31.12.2015 р., тому, починаючи із зазначеної дати, позивач не мав права нараховувати проценти за користування кредитом, а як уже зазначалося судом, станом на 31.12.2015 р. в графі "Загальна заборгованість за процентами" зазначено "0" нуль. За таких обставин суд доходить висновку про те, що у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за договором по процентам за користування кредитом у розмірі 554 729,93 грн. слід відмовити з підстав необгрунтованості. Щодо позовних вимог в частині стягнення заборгованості за договором по комісії, то суд зазначає таке. Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором №SAMDN03000025457286 від 24.12.2008 р. відповідач станом на 16.09.2021 р. має заборгованість за комісією в розмірі 641 015,25 грн. (Т.1 а.с. 56 зворот). У даному контексті слід врахувати правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі №363/1834/17. Позиція описана у даній постанові вказує, що нікчемними є положення кредитних договорів в частині комісії, які були укладені у період з 13.01.2006 року по 10.06.2017 року. Комісії, які банк стягує з позичальника за дії, які фактично вчиняє на свою користь - незаконні. Такі положення суперечать публічному порядку, а тому стягувати такі комісії не можна. Крім того, суд зазначає, що у договорі №SAMDN03000025457286 від 24.12.2008 р. сам розмір комісії та перелік послуг, за які нараховується комісія, не зазначено, а визначено лише, що комісії банка підлягають сплаті щомісячно в строк до 30 числа кожного місяця (п.1.4 договору) (Т.1 а.с. 57). Також суд зазначає, що із наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором від 24.12.2008 р. вбачається, що банком у період з 24.12.2008 р. по 16.09.2021 р. нараховувалась заборгованість одночасно і за комісією, і за пенею. Зокрема, графа 14 розрахунку позивача - "Сума комісії та пені" та графа 15 розрахунку "Сума комісії та пені (накопичувальним підсумком)" (Т.1 а.с.13). З тексту позовної заяви АТ КБ «ПРИВАТБАНК» також вбачається, що позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку з чим станом на 16.09.2021 р. має заборгованість, яка складається, зокрема: 641 015,25 грн. - заборгованість за пенею та комісією (Т.1 а.с. 4), при цьому у прохальній частині позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить стягнути лише заборгованість за комісією у розмірі 641 015,25 грн. (Т.1 а.с. 5). Отже, із наданого позивачем розрахунку не зрозуміло за що саме була нарахована сума у розмірі 641 015,25 грн. та які саме суми комісії чи пені нараховувались відповідачу. З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за комісією в розмірі 641 015,25 грн. є необґрунтованими, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за кредитом, то суд зазначає таке. З виписки руху коштів, наданої позивачем за договором б/н за період з 24.12.2008 - 06.10.2021 р.р. по картковому рахунку, вбачається, що відповідач користувався картковим рахунком (Т.1 а.с. 89-100). Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором №SAMDN03000025457286 від 24.12.2008 р., відповідач станом на 16.09.2021 р. має заборгованість за тілом кредиту в розмірі 375 000,00 грн. Відповідачем розрахунок заборгованості за тілом кредиту не спростований, контррозрахунок не наданий. Однак, у відзиві на позов представник відповідача Волинець Т.В. заявила про застосування строків позовної давності. Вважає, що при розгляді позовних вимог підлягають застосуванню наслідки пропуску строку позовної давності, оскільки загальний 3-річний строк позовної давності сплив на час подання позову до суду (Т.1 а.с. 114-119). Зазначила, що відповідно до довідки наданої позивачем остання картка видана банком відповідачу, має строк дії по грудень 2015 року, що виключає будь-яке її використання після цієї дати. Також у судовому засіданні представник відповідача пояснила, що останній платіж відповідач здійснив 25.01.2017 р., після цього він не вносив будь-яку оплату на погашення боргу. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). У частині першій статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Отже, перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Стаття 264 ЦК України визначає підстави та наслідки переривання перебігу позовної давності. Згідно ч.1, ч.2 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя статті 264 ЦК України). Судом встановлено, що договір між сторонами діяв по 31 грудня 2015 року включно. Договір №SAMDN03000025457286 про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки, а також додаткова угода № 2 від 25 січня 2013 року до даного договору не містять домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності. Позов подано до суду у листопаді 2021 року. Представники позивача у судовому засіданні послалися на ту обставину, що відповідач здійснив останній платіж 16.09.2021 р. в сумі 3048,26 грн., тобто самостійно сплатив заборгованість, а отже визнав заборгованість і таким чином була перервана позовна давність. Проте, такі доводи представників позивача щодо добровільного здійснення оплати боргу відповідачем у сумі 3048,26 грн. спростовуються наданими доказами про примусове списання коштів на користь банку в межах ВП [NUMBER], яке перебувало в Лисичанському ВДВС. Так, ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 18.07.2024 р. було витребувано від АТ КБ "ПРИВАТБАНК" та від Лисичанського відділу ДВС у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків)інформацію про платежі, здійснені 30.08.2021 р. та 16.09.2021 р. у сумі 3048,26 грн. на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» по ВП [NUMBER] в рахунок погашення заборгованості за договором №SAMDN03000025457286 від 24.12.2008 р. (Т.2 а.с. 77-78). Згідно листа начальника Лисичанського відділу ДВС у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 01.08.2024 року №23609, на виконанні у Лисичанському відділі ДВС у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебувало виконавче провадження №53070158 по примусовому виконанню виконавчого напису нотаріуса від 18.10.2016 р. №9140 про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованості. За вказаним виконавчим провадженням були стягнуті кошти, з яких на користь стягувача були перераховані: - 8999,34 грн. перераховані 28.08.2021 платіжним дорученням №6398 від 27.08.2021; -3048,26 грн. перераховані 15.09.2021 платіжним дорученням №6728 від 14.09.2021 (Т.2 а.с. 82). З листа АТ КБ "Приватбанк" від 09-10-2024 №10893716 ВБ вбачається, що кошти у сумі 8999,34 грн. одержані банком 30.08.2021, у сумі 3048,26 грн. - одержані 16.09.2021 (Т.2 а.с. 125). Копії вказаних вище платіжних доручень також надані позивачем на виконання ухвали суду від 18.07.2024 р. (Т.2 а.с. 128, 130). Таким чином, вищевказані платежі були примусово стягнуті на користь банку в межах ВП [NUMBER], яке перебувало в Лисичанському ВДВС, а не сплачені добровільно відповідачем на погашення заборгованості, а тому строк позовної давності у даному випадку не переривався. Також суд не бере до уваги доводи представника позивача у відповіді на відзив щодо збільшення строку позовної давності з посиланням на п.2.18.4.6 Умов, згідно якого терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 50 років. Як встановлено судом надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача та не визнаються ним, тому вони не можуть бути складовою частиною договору, укладеного між сторонами 24.12.2008 р., та додаткової угоди до договору від 25.01.2013 р. Тому є безпідставними твердження представника позивача про збільшення строку позовної давності тривалістю 50 років. Представник відповідача у судовому засідання зазначила, що останній платіж відповідач здійснив 25.01.2017 р., після цього він не вносив будь-яку оплату на погашення боргу. Надані пояснення представника відповідача підтверджуються також наданою позивачем випискою за договором за період з 24.12.2008 - 06.10.2021, яка містить операцію від 25.01.2017 р. щодо погашення нарахованих відсотків, інших здійснених відповідачем платежів на погашення заборгованості після 25.01.2017 р. виписка не містить ( Т.1 а.с. 89-100). Також у ході розгляду справи було встановлено, що виконавчим написом, вчиненим 18.10.2016 р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. та зареєстрованим в реєстрі за № 9140, було стягнуто з відповідача [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за Кредитним договором №SAMDN03000025457286 від 24.12.2008 р. у загальній сумі 617 687 грн. 47 коп. (Т.2 а.с. 43). Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 21 вересня 2022 року у справі №757/43193/21-ц виконавчий напис, вчинений 18.10.2016 р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 140, про стягнення з [PERSON] заборгованості в сумі 617 687 грн. 47 коп. - визнано таким, що не підлягає виконанню (Т.2 а.с. 51-58). При цьому, суд зазначає, що згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 13 березня 2023 року у справі №554/9126/20 (провадження №61-13760сво21), цивільне право кредитора є порушеним з моменту невиконання зобов`язання. Вчинення нотаріусом виконавчого напису не впливає на перебіг позовної давності, а саме, не перериває та не зупиняє її перебіг. Визнання судом виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, не впливає на перебіг позовної давності. Визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме по собі не є поважною причиною пропуску позовної давності. Отже, станом на листопад 2021 року позивачем пропущено трирічний строк позовної давності. Враховуючи вищевикладене суд доходить висновку про те, що з вимогою про стягнення заборгованості за тілом кредиту банк звернувся поза межами строку позовної давності, і хоча права позивача в даному випадку були порушені, в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 375 000,00 грн., слід відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності. Таким чином, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Враховуючи викладене та те, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі, суд вважає, що витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed